Єдиний унікальний номер 235/8127/19 
Номер провадження 22-ц/804/1488/20        

Єдиний унікальний номер 235/8127/19                                  Головуючий у 1 інстанції Клікунова А.С.
Номер провадження 22-ц/804/1488/20                                           Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем  України

01 червня 2020 року    Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді  Корчистої О.І.
суддів:    Тимченко О.О., Хейло Я.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №235/8127/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2020 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» з позовною заявою, в якій просив стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 37787,36 гривень, відшкодувати судові витрати.  
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська».
Звільнений з роботи 07 вересня 2019 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (невідповідність виконуваній роботі за станом здоров`я). З часу припинення трудових відносин, в супереч ст. 116 КЗпП України, позивачу своєчасно не надано остаточного розрахунку. 
Належні йому суми заробітку, нараховані при звільненні, відповідачем виплачено лише 30 вересня 2019 року шляхом перерахування коштів на банківський рахунок. 
За затримку розрахунку при звільненні, на переконання позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому просив, в порядку ст. 117 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 08 серпня 2019 року по 29 вересня 2019 року в сумі 37787,36 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права,  просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2020 року і ухвалити нове рішення, яким стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 серпня 2019 року по 29 вересня 2019 року в сумі 37787,36 гривень. Стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь судовий збір.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні його позовних вимог, помилково виходив з того, що в день його звільнення 07 серпня 2019 року, він не працював, спуск в шахту не здійснював, але в день звільнення він отримав трудову книжку і вимог до відповідача не пред`являв.
Зазначає, що причиною того, що він не приступив до роботи та не здійснив спуск до шахти стало те, що 07 серпня 2019 року йому було встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з чим його не було допущено до виконання роботи.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
        До Донецького апеляційного суду надійшов відзив від ДП «ВК «Краснолиманська», в якому просить рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач перебував на лікарняному з 22 липня 2019 року по 07 серпня 2019 року включно. День звільнення позивача збігається з останнім днем лікарняного. 07 серпня 2019 року позивач звільнився з підприємства. В день звільнення позивач отримав трудову книжки, після чого повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку. Проте звернення  проведення розрахунку не було. Підприємством добровільно здійснено повний розрахунок з позивачем 30 вересня 2019 року.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», з 04 листопада 2003 року по 07 серпня 2019 року працював гірником очисного забою з повним підземним робочим днем в шахті, звільнений в зв`язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я.
Згідно довідки ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» №2280 від 07 листопада 2019 року при звільненні ОСОБА_1 нараховано: компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5123,43 гривень, вихідна допомога (1 міс.) - 20936,24 гривень, оплата листів непрацездатності за травень 2019 року (12 календарних дні) - 1645,08 гривень, за червень 2019 року (30 календарних дні) - 4112,70 гривень, за липень 2019 року (31 календарних дні) - 4249,79 гривень, за серпень 2019 року (7 календарних дні) - 822,54 гривень, вихідна допомога (3 міс.) - 62808,72 гривень; всього до сплати за винятком обов`язкових утримань - 79999,81 гривень; 71833,45 гривень перераховано - 30 вересня 2019 року, 8166,46 гривень за рахунок коштів Фонду соціального страхування - перераховано 04 жовтня 2019 року.
Також судом встановлено, що ДП «ВК «Краснолиманська», оформивши 07 серпня 2019 року звільнення ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, п.п. 2.26, 2.27 ч. 2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України № 58 від 29 липня 1993 року, в день звільнення видало позивачу трудову книжку, про що міститься підпис ОСОБА_1 у Книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них.
День звільнення 07 серпня 2019 року - не робочий день для ОСОБА_1 , позивач не працював, спуску в шахту не здійснював, що підтверджується довідкою відділу контрольного табелю підприємства.
Доказів на підтвердження звернення ОСОБА_1 з вимогою про виплату нарахованих при звільненні сум заробітку з 07 серпня 2019 року по 30 вересня 2019 року судом при розгляді справи  не має.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ  ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті  367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не  підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно  з частиною  першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції  відповідає в повній мірі.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у день звільнення ОСОБА_1 не працював, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Із такою вимогою позивач до роботодавця не звертався.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального закону та наявним в матеріалах справи письмовим доказам і встановленим обставинам.
Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. ДП «ВК «Краснолиманська», оформивши 07 серпня 2019 року звільнення ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, п.п. 2.26, 2.27 ч. 2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердж. Наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України № 58 від 29 липня 1993 року - в день звільнення була видана трудова книжка (підтверджено особистим підписом позивача у Книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них.
Докази про звернення ОСОБА_1 в будь-який спосіб (усно до бухгалтерії, письмово до керівництва) з вимогою про виплату нарахованих при звільненні сум заробітку з 07 серпня 2019 року по 30 вересня 2019 року відсутні.
Згідно виписки АТ КБ «Приватбанк» по картковому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , 30 вересня 2019 року ДП «ВК «Краснолиманська» перераховано грошову суму 71833,35 гривень. (а.с.15)
З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення - 07 серпня 2019 року ОСОБА_1 не працював, спуску в шахту не здійснював, що підтверджується довідкою відділу контрольного табелю підприємства.(а.с.20)
За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач в день звільнення не працював, вимоги про розрахунок до відповідача не пред`являв, а тому відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України.
Оскільки працівник в день звільнення не працював, то, враховуючи положення частини першої статті 116 КЗпП України, виплата нарахованих сум повинна бути проведена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим вимоги про розрахунок. Проте після звільнення з вимогою про розрахунок позивач не звертався.
Звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем усіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18), а також в постанові Верховного Суду України у справі № 235/1605/19 (провадження № 61-16211св19) від 30 березня 2020 року.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, за змістом статті 117 КЗпП України відповідальність роботодавця за несвоєчасну виплату належних звільненому працівникові сум настає за умови наявності вини відповідача.
Оскільки працівник в день звільнення не працював, то, враховуючі положення частини першої статті 116 КЗпП України, виплата нарахованих сум повинна бути проведена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим ним вимоги про розрахунок. Проте після звільнення з вимогою про розрахунок позивач не звертався.
Відповідно до ст. 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог, але позивачем не надано будь-яких доказів направлення на адресу відповідача вимоги про остаточний розрахунок. Заява, в якій працівник просить звільнити його за власним бажанням, не є тотожною вимозі про розрахунок.
Отже, враховуючи, що 30 вересня 2019 року відповідач провів з позивачем остаточний розрахунок, а згідно супровідного листа  про направлення судом першої інстанції на адресу відповідача копії позовної заяви вбачається, що її направлено 22 листопада 2019 року, тобто вже після проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем, тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції що порушень норм КзПП України з боку відповідача немає, підстави для відповідальності за затримку розрахунку при звільненні відсутні.
Решта доводів апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та є тотожними доводам викладеним у позовній заяві, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, висновків суду не спростовують та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає  принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,  § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону ї підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ (далі - Закон № 540-ІХ).
З змістом підпункту 3 пункту 12 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» вказаного Закону № 540-ІХ під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 384, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів. витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Керуючись ст.7, 19, 369, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну  скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2020  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення  шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                                              О.І. Корчиста

Судді:                                                    О.О. Тимченко

                                                                                                             Я.В. Хейло