Ухвала
 
04 травня 2020 року 
 
м. Київ
 
справа № 206/745/19
провадження № 61-5103ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання недійсними умов кредитного договору,
 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк Форвард» (далі - АТ «Банк Форвард» або Банк) про визнання недійсними умови кредитного договору.
Позов обґрунтовано тим, що 14 грудня 2017 року між нею та АТ «Банк Форвард» укладено кредитний договір № 200104081 про надання соціального кредиту у розмірі 29 410,00 грн на споживчі потреби, зі сплатою процентів в розмірі 0,01 % річних. Термін остаточного погашення кредиту 14 грудня 2020 року. Згідно з блоком 1 «Інформаційний блок оферти» кредитного договору та пункту 1 розділу 4 Паспорту споживчого кредиту, який є додатком до кредитного договору, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості 2,39 % нараховується на загальну суму кредиту на день видачі, що згідно графіку платежів складає 702,90 грн на місяць. Фактично нею за кредитним договором було сплачено грошові кошти в рахунок погашення заборгованості в розмірі 17 600,00 грн. Вважала кредитний договір в частині встановлення щомісячно комісії незаконним. Ураховуючи викладене, просила суд визнати недійсними умови кредитного договору від 14 грудня 2017 року № 200104081, укладеного між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 , а саме в частині встановлення щомісячної комісії, яка становить 2,39 % від суми кредиту, що згідно графіку платежів та кредитного договору складає 702,90 грн на місяць.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними умови кредитного договору від 14 грудня 2017 року № 200104081, укладеного між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 , а саме в частині встановлення щомісячної комісії яка становить 2,39 % від суми кредиту, що згідно графіку платежів та кредитного договору складає 702,90 грн на місяць.
Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу АТ «Банк Форвард» залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року та додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року залишені без змін.
17 березня 2020 року засобами поштового зв`язку АТ «Банк Форвард» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у вищевказаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2020 року касаційну скаргу АТ «Банк Форвард» залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків до 01 травня 2020 року, але не більше десяти днів з дня вручення цієї ухвали, зокрема запропоновано заявнику подати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження та падати касаційну скаргу у новій редакції, оформлену з урахуванням пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.
 
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема: заява про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року та касаційна скарга у новій редакції.

Визначаючи підставу касаційного оскарження, заявником зазначено про неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, незастосування норм закону, які підлягають застосуванню, з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
 
Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою оскарження є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не обґрунтував підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Таким чином вимоги ухвали Верховного Суду від 02 квітня 2020 року, в частині належного викладу підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, заявником не виконано.
 
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна                   скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього                   Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                        v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки у відведений судом строк, станом на 04 травня 2020 року, недоліки касаційної скарги усунуто частково, тому касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.
 
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.
 
Керуючись статями 185, 389, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання недійсними умов кредитного договору повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                               І. Ю. Гулейков