Постанова
Іменем України
 
03 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 461/5815/18
 
провадження № 61-15804 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,  Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - Львівська міська рада;
представник позивача - Шевченко Марта Ігорівна;
відповідачі:  ОСОБА_1 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мельничук Ольга Василівна;
представник ОСОБА_1 - адвокат Подоляк Богдан Романович; 
треті особи: управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_2 ,
представник управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради - Чижович Ірина Зеновіївна;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду                     м. Львова від 14 грудня 2018 року у складі судді Волоско І. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2019 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Мельничук О. В., треті особи: управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Галицького районного суду                    м. Львова від 11 грудня 2012 року за ОСОБА_3 визнано право власності на нежитлові приміщення півпідвалу, загальною площею 22,7 кв. м, позначені на поверховому плані від 01 лютого 2008 року під індексами 2-1, площею                7,6 кв. м; 2-2, площею 11,6 кв. м; 2-3, площею 3,5 кв. м., розташовані по                         АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення Галицького районного суду м. Львова                                від 11 грудня 2012 року право власності на спірні приміщення 28 грудня                     2012 року зареєстровано за ОСОБА_3 , яка згодом подарувала їх                                   ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 28 травня 2014 року, яка в подальшому відчужила їх ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2017 року.
Проте постановою апеляційного суду Львівської області від 21 червня                   2018 року вказане рішення суду першої інстанції було скасоване та в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. 
Посилаючись на те, що спірне майно вибуло з володіння власника - Львівської міської ради поза його волею на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, що є порушенням його прав, уточнивши позовні вимоги, Львівська міська рада просила суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлові приміщення півпідвалу, загальною площею 22,7 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1 , та зобов`язати повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення півпідвалу, загальною площею 22,7 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 368111746101) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно                                              № 368111746101.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2018 року позов Львівської міської ради задоволено.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлові приміщення півпідвалу, загальною площею 22,7 кв. м, по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 368111746101) та зобов`язано повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення півпідвалу, загальною площею 22,7 кв. м, по                             АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 368111746101) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно                         № 368111746101. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що постановою апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року було скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року, на підставі якого ОСОБА_3 було набуто у власність нежитлові приміщення, що належали Львівській міській раді, та які в подальшому були подаровані ОСОБА_2 , а згодом відчужені ОСОБА_1 . Позивач має право на захист свого майнового права, зокрема, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю. Тому наявні правові підстави для задоволення позову та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, як такого, що відповідає вимогам закону. 
Вирішуючи питання пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 набула право власності на спірні приміщення, реєстрація на які проведена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 листопада 2017 року, тому строк позовної давності до вимоги про скасування реєстрації права власності спливає 19 листопада 2020 року. Також суд зазначив, що право на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення ЦК України про набувальну давність (стаття 344 ЦК України). А тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються. Також суд зазначив, що право на пред`явлення позову у Львівської міської ради виникло з моменту скасування апеляційним судом Львівської області 21 червня 2018 року правової підстави для реєстрації права власності за ОСОБА_3 - рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року, тому заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2018 року залишено без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що власник має право на витребування майна, яке вибуло з його володіння на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, оскільки вважається, що майно вибуло з володіння власника поза його волею. Львівська міська рада, як власник спірного майна, згоди та таке вибуття не надавала.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 направила до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                     від 02 вересня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 461/5815/18 із Галицького районного суду м. Львова.
 
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкового висновку про задоволення позову, не врахувавши висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду                           від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, згідно з яким на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Позивач пропустив строк позовної давності, який розпочався з дня вибуття спірного майна з власності позивача, тобто, з 28 грудня                          2012 року, дня реєстрації права власності на це майно за ОСОБА_3 , та про порушення свого права міг довідатися безпосередньо з дня такого порушення шляхом отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, така інформація була у відкритому доступі. Тому звернувшись до суду у липні 2018 року з позовом про витребування майна, яке вибуло з його володіння майже шість років тому і не надавши доказів, які б підтверджували неможливість довідатися про порушення свого права раніше, позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною відповідача. При цьому з відповідним клопотанням про поновлення цього строку позивач не звертався. Суд першої інстанції, з висновками якого фактично погодився й апеляційний суд, неправильно застосувавши норми матеріального права, помилково виходив з того, що до спірних правовідносин позовна давність не застосовується. Суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам сторони відповідача про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності і не навів підстав, з яких суд відхилив такі доводи.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У жовтні 2019 року Львівська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами першої та апеляційної інстанцій вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що нежитлові приміщення під індексами 2-1, 2-2, 2-3, загальною площею 22,7 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1 , належать на праві комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13 березня 2009 року № НОМЕР_1, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 13 березня 2009 року                      № 164. Право комунальної власності зареєстроване 08 квітня 2009 року                   (а. с. 28).
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету від 13 березня 2009 року № 164 Львівської міської ради «Про оформлення права комунальної власності на нежитлові приміщення на                        АДРЕСА_1 ; скасовано свідоцтво про право власності від 13 березня                     2009 року НОМЕР_1, видане відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, на нежитлові приміщення, площею                     22,7 кв. м, по АДРЕСА_1 ; скасовано реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 квітня 2009 року за територіальною громадою                           м. Львова, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно                            від 08 квітня 2009 року № 22418383 (реєстраційний номер 26987339) на нежитлові приміщення, площею 22,7 кв. м, по АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення півпідвалу, площею 22,7 кв. м, які знаходяться за згаданою адресою та позначені на поверховому плані від 01 лютого 2008 року під індексами 2-1, площею                               7,6 кв. м, 2-2, площею 11,6 кв. м, 2-3, площею 3,5 кв. м (а. с. 20-25).
 
Постановою апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 (а. с. 33-37).
 
Встановлено, що на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова                       від 11 грудня 2012 року за ОСОБА_3 28 грудня 2012 року зареєстровано право власності на спірні приміщення, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 39-42).
 
На підставі договору дарування від 28 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу                         Дячук О. А. за реєстровим № 3529, ОСОБА_3 подарувала спірні приміщення ОСОБА_2 
 
18 листопада 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу                                       Мельничук О. В. за реєстровим № 1748, ОСОБА_2 відчужила ці приміщення ОСОБА_1 
 
2.                 Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Відповідно до статей 317 і 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
 
За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою                     статті 388 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України                                         від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.
 
Зазначений правовий висновок був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі                                       № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18).
 
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункт 147.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
 
Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтованого виходив із того, що Львівська міська рада має право на захист свого права власності шляхом пред`явлення віндикаційного позову, оскільки постановою апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року було скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року, на підставі якого ОСОБА_3 було набуто у власність спірні нежитлові приміщення, які належали Львівській міській раді та які в подальшому були подаровані ОСОБА_2 та надалі відчужені ОСОБА_1 .
 
Згідно частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
 
На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність.
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки                         (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
 
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що Львівська міська рада не знала про незаконне вибуття спірного нерухомого майна з її володіння до 21 червня 2018 року - винесення постанови апеляційним судом Львівської області про скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року, на підставі якого ОСОБА_3 було набуто у власність спірні нежитлові приміщення, які належали Львівській міській раді та які в подальшому були подаровані ОСОБА_2 та надалі відчужені ОСОБА_1 . При цьому, Львівська міська рада не була стороною у цій справі, тому є правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що право на пред`явлення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння у Львівської міської ради виникло з моменту скасування апеляційним судом Львівської області 21 червня 2018 року правової підстави для реєстрації права власності за ОСОБА_3 - рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2012 року. 
 
Ураховуючи те, що ОСОБА_1 набула право власності на спірні приміщення, реєстрація права власності на які проведена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 листопада 2017 року, суд першої інстанції, з висновком якого фактично погодився й апеляційний суд, обгрунтовано виходив з того, що строк позовної давності до вимоги про скасування реєстрації права власності спливає 19 листопада 2020 року.
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про витребування у ОСОБА_1 спірних нежитлових приміщень, які вибули з володіння власника - Львівської міської ради поза її волею та без її згоди, а також про скасування записів про державну реєстрацію прав власності на це майно за відповідачем.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                            
                                                                                                     О. М. Осіян
                          
                                                                                                     Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     В. В. Шипович