ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/3244/17                                        Головуючий суддя І інстанції Саркісян О. А.
Провадження № 22-ц/818/2105/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 серпня 2018 року, ухвалене у складі судді Саркісян О.А., за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в своїх інтересах та як законного представника неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи- Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод в здійсненні власником права власності житлом шляхом виселення відповідачів та вселення позивача,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому, з урахуванням уточнень, просив виселити вищевказаних осіб з квартири АДРЕСА_1 ) без надання іншого житлового приміщення, вселити його у зазначену квартиру.
Позов мотивований тим, що йому на праві власності належить двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_2 , у якій 26 квітня 2017 року було зареєстровано місце його проживання.
Квартира придбана на електронних торгах, які відбулися 20 березня 2017 року, з метою забезпечення житлом і проживання його сім`ї.
Зазначає, що не може вселитися з сім`єю у квартиру та користуватися нею, у зв`язку з тим, що у ній зареєстрована та проживає колишній власник ОСОБА_1 зі своїми дітьми та чоловіком ОСОБА_6 , який у ній не зареєстрований.
ОСОБА_1 була власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2005 року, яку придбала за кошти, отримані за кредитним договором, укладеним 03 листопада 2005 року з АКБ СР «Укрсоцбанк».
У зв`язку із заборгованістю було звернено стягнення на предмет іпотеки і квартира продана 20 березня 2017 року на електронних торгах, про що відповідач була повідомлена.
10 листопада 2017 року він надіслав ОСОБА_1 письмову вимогу про виселення у місячний строк, яку вона отримала 12 листопада 2017 року.
Відповідач та члени її сім`ї продовжують проживати у спірній квартирі, чим порушують його права як власника.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні ним права власності жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з належної ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.
Вселено ОСОБА_3 в належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування скарги зазначено, що виселення без надання іншого жилого приміщення є можливим лише якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення та виселення неповнолітніх дітей є крайнім заходом.
Послався на те, що надані банком копії документів не відповідають оригіналу.
Вказав на те, що до участі у справі не було залучено неповнолітніх дітей відповідачів.
Вважає, що позивач не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору купівлі-продажу та незрозуміло, чому вона звернулась до суду саме через 14 років після укладення зазначеного договору.
ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він проси в якій він просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Послався на те, що факт придбання спірної квартири за кредитні кошти був належним чином доведений у суді першої інстанції.
Вказав, що твердження апелянта про необхідність надання відповідачу іншого постійного житлового приміщення є необґрунтованим у зв`язку із неправильним тлумаченням діючого законодавства та неврахуванням обставин, які мають значення для справи.
Зазначив, що для забезпечення дотримання прав дітей у цьому процесі до участі у ньому було залучено службу у справах дітей.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, за відсутності відповідача, відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України належним чином повідомленого про судове засідання, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 03.11.2005 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №825/2-40/1/5-184, згідно з пунктом 1.1 якого Банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 27600 доларів США, зі сплатою 13,25% погашення процентів річних та кінцевим терміном погашення 02.11.2020. Відповідно п.1.2 кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна – двокімнатної у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 , між нею та банком 03.11.2005 було укладено іпотечний договір №825/4-40/9/5-252, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ХО Зубарєвим І.Ю. за реєстровим №9345, згідно з яким в забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором №825/2-40/1/5-184 від 03.11.2005 було передано в іпотеку банку нерухоме майно: квартиру 2-во кімнатну, загальною площею 44,6 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ., та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2005, посвідченого Зубарєвим І.Ю., приватним нотаріусом ХМНО ХО, за реєстровим № 9313. Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 174225,00 грн.
Як вбачається з виконавчого напису від 05.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ХО Ємець І.О., №446, було запропоновано звернути стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 44,6 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_1 . Зазначена квартира передана в іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» (на теперішній час ПАТ «Укрсоцбанк») на підставі іпотечного договору №825/4-40/9/5-252, посвідченого Зубарєвим І.Ю., приватним нотаріусом ХМНО ХО, 03.11.2005, №9344. Строк за який має проводитися стягнення з 25.04.2013 по 06.10.2015. За рахунок коштів отриманих від реалізації вищевказаного майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», які станом на 06.10.2015 складають 437189,52 грн.
З акту про реалізацію предмета іпотеки, складеного заступником начальника Орджонікідзевського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області 04.04.2017 вбачається, що інформацію про предмет іпотеки було внесено до системи СЕТАМ з зазначенням лоту 182441. Стартова ціна лоту становила 412700,00 грн. Згідно з протоколом №244024 про проведення електронних торгів від 22.03.2017 електронні торги відбулися 20.03.2017, ціна продажу 288890,00 грн. Грошові кошти перераховані переможцем торгів на депозитний рахунок Орджонікідзевського ВДВС ГТУЮ у Харківській області 22.03.2017, які відповідно до розпорядження державного виконавця перераховані за призначенням. Переможцем торгів став учасник: 14 – ОСОБА_3 (а. с. 87)
Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець І.О. 13.04.2017 видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 2277, про те, що ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 44,6 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., вартістю 288890,00 грн, яке придбане ОСОБА_3 за 288890,00 грн., що раніше належало ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири.
Право приватної власності ОСОБА_3 зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 34779729 від 13.04.2017, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 108128105 від 19.12.2017, з якого вбачається, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 . Розмір частки 1.
Отже, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 .
Позивач не має можливості вселитися у належну йому на праві власності квартиру, оскільки в ній зареєстрована та проживає відповідач зі своєю сім`єю.
З довідки з місця проживання про склад сім`ї КП «Жилкомсервіс» дільниця №48 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а. с. 77)
Також встановлено, що у зазначеній квартирі проживає без реєстрації ОСОБА_6 .
Як вбачається з висновку зробленого ДОП СППП Індустріального ВП ГУ Національної поліції у Харківській області за заявою ОСОБА_3 щодо прохання провести перевірку з приводу того, що він не може потрапити до себе у квартиру АДРЕСА_2 , через те, що там мекають невідомі люди, опитати мешканців даної квартири не представилось можливим, оскільки на неодноразові візити двері даної квартири ніхто не відчинив. Таким чином, між ОСОБА_3 та мешканцями спірної квартири виникли цивільно-правові відносини, які вирішуються у приватному порядку лише в судах та на підставі Закону України «Про звернення громадян».
Позивач 10.11.2017 надіслав відповідачу ОСОБА_1 вимогу про виселення, в якій запропонував відповідачу разом з іншими мешканцями - членами її сім`ї добровільно звільнити житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 протягом місяця з дня отримання вимоги. Повідомив, що у разі не звільнення жилого приміщення у встановлений строк добровільно, їх примусове виселення буде здійснено на підставі рішення суду. Дану вимогу відповідач отримала 12.11.2017.
З висновку про недоцільність виселення неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_2 , наданого представником Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вбачається, що неповнолітній ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_5 зареєстровані в зазначеній квартирі та мають право користування нею. Відомостей про те, що діти є власниками, або мають право користування іншим житлом не має. Тому, виселення дітей із житлового приміщення безумовно впливає на їх права та інтереси. Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважає за недоцільне виселення дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 .
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідачі без законних на те підстав проживають у квартирі АДРЕСА_2 , чим перешкоджають позивачу у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, а тому є всі підстави для виселення відповідачів з даної квартири, без надання іншого жилого приміщення та вселення позивача у зазначену квартиру.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Зазначений правовий висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14.
Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека – вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими
За ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов`язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР:
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. 
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
З огляду на те, що у даній справі жиле приміщення (квартира) згідно договору кредиту № 825/2-40/1/5-184 було придбано за рахунок кредиту (позики) банку (а.с. 116-117), то у даному випадку виселення відповідачів має відбуватися відповідно до згаданої норми ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, тобто без надання іншого постійного жилого приміщення. 
При цьому колегія суддів також звертає увагу, що на день виникнення спірних правовідносин відповідач відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.12.2017 була власником іншого житла – квартири АДРЕСА_4 (а. с. 94 т.1), а реєстрацію своїх неповнолітніх дітей до спірної квартири ОСОБА_1 провела 04.04.2017 та 12.04.2017, тобто вже після її придбання позивачем на електронних торгах 22.03.2017 та складання акту про реалізацію предмета іпотеки від 04.04.2017 про звернення стягнення на предмет іпотеки боржника – відповідачки ОСОБА_1 , який був надісланий на її адресу виконавчою службою у той же день (а.с. 2, 86, 88 т.1). Заперечення відповідачки ОСОБА_1 про відсутність досудової вимоги про її виселення спростовуються відповідним листом позивача з такою вимогою та виселення та розпискою про його вручення 12.11.2017 (а. с. 91-92 т. 1).
За таких обставин саме ОСОБА_1 є відповідальною за виселення своїх дітей, наведені з цього приводу заперечення проти позову є безпідставними.
З огляду на вищевказані обставини, які відрізняються від обставин справи № 643/18788/15-ц, колегія суддів не вбачає підстав для застосування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 643/18788/15-ц (№ 14-93цс19) та у постанові Великої Палати верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, які не є релевантними до цієї справи, в якій власник житла, що придбав його в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки, звертається з позовом про виселення колишнього власника житла та членів його сім`ї, який є боржником та іпотекодавцем нерухомого майна, придбаного за кредитні кошти, та має у власності інше жиле приміщення, але при зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу зареєстрував у жилому приміщенні, що перебуває під іпотекою, своїх неповнолітніх дітей, діючи при цьому не добросовісно, з метою перешкоджання законним діям кредитора, які не були оспорені.
Таким чином, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 серпня 2018 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення виготовлений 17 березня 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.