Ухвала
 
18 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 642/3304/19
провадження № 61-7993ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідача аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів, щомісячно, починаючи з                     01 вересня 2018 року до закінчення навчання, але не більше ніж до 23 років.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що він є студентом денної форми навчання Харківського національного університету міського господарства                          ім. О. М. Бекетова. До кінця березня 2019 року він проживав у квартирі за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , але з 01 березня               2019 року його мати ОСОБА_2 почала чинити йому перешкоди у проживанні за вказаною адресою, перестала надавати йому будь-яку допомогу та своєчасно сплачувати за навчання у Вищому навчальному закладі. Він перебуває на утриманні батька, але це не дозволяє йому повністю забезпечити та задовольнити свої потреби на повноцінне харчування, купівлю необхідного одягу та взуття, ліків у разі хвороби та на інші життєві потреби. Витрати на навчання становлять 13 450 грн на рік. Будь-яких джерел доходу він не має та потребує матеріальної допомоги. До університету він зарахований з серпня 2018 року, протягом усього часу навчання він неодноразово звертався до відповідача з вимогою оплати йому навчання за другий семестр, що можуть підтвердити свідки, однак лише після його звернення до поліції, грошові кошти за навчання відповідач сплатила. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.
 
Ленінський районний суд м. Харкова рішенням від 08 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16 березня            2020 року, позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на період його навчання в розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 15 травня 2019 року і до 30 червня 2021 року . В решті позову відмовив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.
 
13 травня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 16 березня          2020 року та рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 листопада              2019 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення аліментів за минулий час і направити справу в цій частини на новий розгляд.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення аліментів ціна позову визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців 
 
Предметом позову у цій справі є стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини всіх доходів, щомісячно, починаючи з 01 вересня 2018 року до закінчення навчання, але не більше ніж до 23 років, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). 
 
Отже, справа № 642/3304/19 є малозначною в силу вимог пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики щодо стягнення аліментів за минулий час. 
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Крім того, саме по собі посилання в касаційній скарзі на те, що справа становить значний суспільний інтерес, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а доводи заявника полягають у його незгоді з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та вказують на його особистий інтерес у цій справі, яка ознак особливого значення для суспільства не містить. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями не є сама по собі обставиною, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для учасника справи, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.   
 
Посилання заявника на невідповідність висновків судів вимогам норм матеріального права, що є наслідком неналежного дослідження доказів у справі щодо обґрунтування позову в частині стягнення аліментів за минулий час і надання їм неправильної правової оцінки в їх сукупності, переваги одних доказів над іншими, що свідчить про порушення судами норм процесуального права, та на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що стосується стягнення аліментів за минулий час на підставі оцінки наданих доказів у їх сукупності, як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі, не свідчить про наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. Крім того, заявник не зазначив норму права, щодо питання застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
 
Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 16 березня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають. 
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова                            від 08 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду                              від 16 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
            
                                                                                                                      Є. В. Коротенко