ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 червня 2020 року
м. Київ
справа № 369/9525/17
провадження № 51-118км20
Верховний Суд колегією суддів 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 — ОСОБА_8 на вирок Києво—Святошинського районного суду Київської області від 10 травня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року, в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017110200003629, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі — КК).
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Києво—Святошинського районного суду Київської області від 10 травня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 11 червня 2017 року приблизно о 14:30, знаходячись у дворі багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_3 , в ході сварки з ОСОБА_9 , який сидів на лавці у вказаному дворі та вигулював собак, на ґрунті неприязних відносин, завдав двох ударів кулаком в обличчя потерпілого ОСОБА_9 , заподівши тим самим останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому лівої виличної кістки зі зміщенням відламків. 
Київський апеляційний суд ухвалою від 09 жовтня 2019 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги захисник указує на те, що судами в супереч ст. 23 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) безпосередньо не досліджувалися рентгенівські знімки від 11 і 12 червня 2017 року та висновок рентгенолога від 30 червня 2017 року, на підставі яких був складений і покладений в основу обвинувального вироку висновок експерта від 27 червня 2017 року № 110. Ці ж знімки та висновок рентгенолога не відкривався стороні захисту в порядку ст. 290 КПК. Також захисник зазначає, що місцевий суд не навів мотивів, з яких відмовив у задоволені клопотання сторони захисту про визнання рентгенівських знімків та висновку рентгенолога недопустимим доказом, а суд апеляційної інстанції аналогічне клопотання взагалі залишив не вирішеним. Крім того суд першої інстанції безпідставно не визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 06 липня 2017 року, оскільки дата на відеозаписі до цього протоколу не відповідала даті складання самого протоколу, як і не відповідав час та тривалість цього відеозапису із часом і тривалістю зазначеному у протоколі складеному за результатом цієї слідчої дії. В свою чергу апеляційний суд, встановивши вказані розбіжності дійшов необґрунтованого висновку про те, що доказом є не відеозапис, а сам протокол слідчого експерименту, який ніким не оспорювався. При цьому, захисник звертає увагу на те, що апеляційний суд допустився припущень, вказавши, що вказані розбіжності могли виникнути в результаті того, що слідчий пізніше скопіював відеозапис ніж склав протокол. Крім того ОСОБА_8 зазначає, що місцевий суд з формальних підтавав двічі відмовив у розгляді скарг сторони захисту поданих в порядку ст. 303 КПК на дії слідчого, а апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що суд не повинен приймати окреме процесуальне рішення за такими скаргами. Також захисник вказує на те, що зазначені порушення допущені місцевим судом, не були усунуті судом апеляційної інстанції, який відповідних доводів апеляційної скарги не перевірив та не надав їм відповідної оцінки. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 , просив її задовольнити на підставах, зазначених у цій скарзі. 
Прокурор, навівши відповідні пояснення, заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, просив постановлені у кримінальному провадженні судові рішення залишити без змін. 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Посилання захисника на неповноту судового розгляду, незгоду з наданою судом оцінкою доказів, та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, виходячи з вимог ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, а тому Верховний Суд не перевіряє ці доводи касаційної скарги захисника.
За приписами ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, 
яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та викладені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд вважає безпідставними доводи захисника щодо недопустимості протоколу слідчого експерименту від 06 липня 2017 року проведеного за участі потерпілого ОСОБА_9 . 
За правилами ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Відповідно до ч. 2 вказаної норми процесуального закону під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.
Згідно з ч. 1 ст. 107 КПК рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію. За клопотанням учасників процесуальної дії застосування технічних засобів фіксування є обов`язковим.
Частиною 6 ст. 107 КПК передбачено, що незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними.
Як видно зі змісту згаданого протоколу, слідчий експеримент був проведений слідчим за участю потерпілого та двох понятих. Хід слідчого експерименту було зафіксовано на відеокамеру та у подальшому записано на диск, який долучений до протоколу. 
Сторона захисту під час розгляду кримінального провадження судами першої і апеляційної інстанцій вказувала на недопустимість згаданого протоколу слідчого експерименту через невідповідність дати створення відеозапису записаного на диску із датою проведення цією слідчої дії зафіксованої у протоколі.
Разом з тим із відеозапису до вказаної слідчої дії убачається, що слідча в присутності понятих та потерпілого під відеозапис повідомила про дату проведення слідчої дії, а саме 06 липня 2017 та час її завершення о 14:20, що відповідає даті та часу зафіксованої у протоколі слідчої дії. 
При цьому жодних зауважень до протоколу вказаної слідчої дії від учасників не надходило, що підтверджується відповідним записом у протоколі та відповідями її учасників зафіксованих на відео. 
Більше того, Верховний Суд звертає увагу на те, що ніхто з сторін кримінального провадження, зокрема і сторона захисту не заперечували сам факт проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_9 , під час якого він розповів про обставини заподіяння йому засудженим тілесного ушкодження.   
Враховуючи наведене, а також те, що протокол проведення слідчого експерименту відповідає вимогам статей 104-107 КПК, Верховний Суд вважає, що невідповідність дати створення відеозапису, яким був зафіксований хід цієї слідчої дії, відображеної на диску з датою зазначеною у протоколі, з огляду на положення ст. 87 КПК, за обставин цього кримінального провадження, не ставить під сумнів допустимість протоколу слідчого експерименту як доказу.
Також Верховний Суд відхиляє доводи захисника, які стосуються розгляду місцевим судом його скарг поданих в порядку ст. 303 КПК на дії слідчого.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_8 , серед іншого, подала скаргу на дії та бездіяльність слідчої ОСОБА_10 , в якій просила визнати протиправною бездіяльність вказаної слідчої: 1) щодо включення до реєстру матеріалів досудового розслідування відомостей про процесуальні дії щодо отримання довідки з лікарні № 4975 від 14 липня 2017 року; 2) щодо невчинення жодних процесуальних дій для перевірки та надання правової оцінки фактичним обставинам, які можуть стати підставою для виправдування ОСОБА_7 чи пом`якшення його покарання; 3) щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_7 про вчинення ОСОБА_9 злочинів, передбачених ч. 1 ст. 296, ст. 129 КК. 
За результатом проведення підготовчого судового засідання місцевий суд постановив ухвалу від 31 жовтня 2017 року, якою зокрема відмовив у задоволенні зазначеної скарги ОСОБА_8 , з мотивів того, що подана захисником скарга не відноситься до скарг на дії чи бездіяльність, які можуть бути оскаржені у підготовчому судовому засіданні. 
Верховний Суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Положеннями ч. 2 ст. 303 КПК визначено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора (ніж ті, що зазначені в частині 1 цієї статті) не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.
Отже, положення ч. 2 ст. 303 КПК не містять імперативної вимоги щодо обов`язкового розгляду по суті будь-яких скарг у підготовчому судовому засіданні, а лише вказують на можливість такого розгляду з урахуванням завдань підготовчого провадження, повноважень суду та з дотриманням правил, передбачених статтями 314—318 КПК (зокрема, на це указує використане законодавцем формулювання «можуть бути предметом розгляду», а не «розглядаються» чи «підлягають розгляду» тощо, а також пряме відсилання до правил статей 314—316 КПК).
Так відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; 5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру; 6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.
Статтею 315 КПК визначені ті питання, які вирішує суд з метою підготовки до судового розгляду. Зокрема: 1) визначає дату та місце проведення судового розгляду; 2) з`ясовує, у відкритому чи закритому судовому засіданні необхідно здійснювати судовий розгляд; 3) з`ясовує питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді; 4) розглядає клопотання учасників судового провадження про: здійснення судового виклику певних осіб до суду для допиту; витребування певних речей чи документів; здійснення судового розгляду в закритому судовому засіданні; 5) вчиняє інші дії, необхідні для підготовки до судового розгляду.
Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що підготовче судове засідання в судовому провадженні є обов`язковою, самостійною стадією кримінального процесу, основною метою проведення якого є визначення судом можливості на законних підставах призначити кримінальне провадження до судового розгляду. 
Аналогічна позиція Верховного Суду викладена у постанові Касаційного кримінального суду  від 03 липня 2019 року у справі № 273/1053/17.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Таким чином посилання захисника на те, що місцевий суд формально відмовив у задоволенні її скарги на дії та бездіяльність слідчого, Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки місцевий суд у своєму рішенні навів відповідні мотиви прийнятого рішення, а подана нею скарга не стосувалась визначення судом можливості на законних підставах призначити кримінальне провадження до судового розгляду.
Крім того, порушене в цій скарзі питання щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_7 про вчинення ОСОБА_9 злочинів, передбачених ч. 1 ст. 296, ст. 129 КК не стосувалось пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та суті кримінального провадження, що розглядається.
Надалі, під час судового розгляду захисник заявила клопотання про прийняття її скарги на дії слідчого, до якого долучила скаргу аналогічну за змістом тій, що була заявлена у підготовчому судовому засіданні. 
Місцевий суд у судовому засіданні від 23 листопада 2018 року обґрунтовано відмовив у задоволенні поданої захисником скарги на дії слідчого, оскільки нормами кримінального процесуального законодавства не передбачено розгляду таких скарг під час судового розгляду кримінального провадження, з чим погоджується і Верховний Суд.
Також, з урахуванням наведеного вище, Верховний Суд не знаходить порушень судом положень ст. 371 КПК у зв`язку з ухваленням такого рішення без виходу до нарадчої кімнати, оскільки норми кримінального процесуального закону не вимагають зворотного. 
Щодо доводів захисника про необґрунтованість рішення суду щодо визнання допустимим доказом висновку експерта № 110 від 27 червня 2017 року Верховний Суд зазначає наступне. 
Як зазначалось вище, згідно ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Ухвала апеляційного суду — це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
У ст. 419 КПК наведено чітку вимогу про те, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.
Так, в основу обвинувального вироку місцевий суд серед інших доказів поклав висновок судово-медичної експертизи від 27 червня 2017 року № 110, яким визначені характер, локалізацію та ступінь тяжкості виявлених у потерпілого ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. 
Під час судового розгляду кримінального провадження судами першої і апеляційної інстанцій сторона захисту заперечувала достовірність та допустимість вказаного висновку судово-медичної експертизи, зокрема, вказуючи на те, що їй не надавалися для ознайомлення рентгенограми від 11 та 12 червня 2017 року та висновок консультанта рентгенолога КОБ СМЕ від 30 червня 2017 року № 361/2, на підставі яких був складений зазначений висновок судово-медичної експертизи.
Крім того захисник, серед іншого, просила суд надати їй тимчасовий доступ до рентгенівських знімків та матеріалів його розшифровки, заявивши відповідне клопотання, у задоволенні якого місцевий суд відмовив.
В своїй апеляційній скарзі захисник, окрім наведеного, звертав увагу апеляційного суду на те, що висновок судово медичної експертизи № 110 складено 27 червня 2017 року, а висновок консультанта рентгенолога КОБ СМЕ № 361/2 — 30 червня 2017 року. 
За клопотанням сторони захисту апеляційний суд дослідив висновок судово-медичної експертизи від 27 червня 2017 року № 110 і дійшов висновку про необґрунтованість доводів захисника в цій частині, зазначивши, що висновок судово-медичної експертизи від 27 червня 2017 року № 110 є доказом, який отримано у передбаченим законом порядку.
Згідно з правовою позицією, висловленою об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (постанова від 27 січня 2020 року в справі № 754/14281/17, провадження №51-218кмо19), відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
При цьому у справі, що була предметом розгляду об`єднаної палати, сторона захисту заявила про ненадання їй на ознайомлення медичних документів, після чого прокурор надав стороні захисту для ознайомлення ці документи і вони були досліджені судом. 
Таким чином, Верховний Суд погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції, в частині визнання висновка експерта № 110 допустимим доказом.
Разом з тим, на відміну від зазначеної вище справи, у цьому провадженні справі, сторона захисту окрім доводів, які стосувалися допустимості висновку експерта № 110, наводила чіткі доводи, які стосувалися його достовірності. Крім того, вона заявляла клопотання про надання їй тимчасового доступу до медичної документації і рентгенівських знімків, на підставі яких було проведено експертизу, але у задоволенні цього клопотання було відмовлено.  
Як зазначалося вище, за приписами ст. 94 КПК суд оцінює кожний доказ не тільки з точки зору допустимості, але й з точки зору належності, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. 
Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка зобов`язана перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Відповідно до ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК. 
Апеляційний суд, досліджуючи зазначений висновок експерта, не надав оцінки твердженням сторони захисту про те, що їй не надавалися для ознайомлення рентгенограми від 11 і 12 червня 2017 року та висновок консультанта рентгенолога КОБ СМЕ № 361/2, на підставі яких було складено висновок експерта № 110, а також що зазначений висновок консультанта рентгенолога складено на три дні пізніше, ніж сам висновок експерта, оскільки висновок консультанта рентгенолога датований 30 червня 2017 року, а висновок експерта — 27 червня 2017 року. 
Згідно із ч. 2 ст. 242 КПК висновок судово-медичної експертизи є обов`язковим засобом доказування характеру і ступеня тяжкості завданих потерпілому тілесних ушкоджень, а тому має істотне значення в цьому кримінальному провадженні як для кваліфікації злочину, так і обґрунтування рішення суду про наявність чи відсутність в діях ОСОБА_7 ознак інкримінованого йому злочину.
Проте апеляційний суд належним чином, не перевірив доводів апеляційної скарги сторони захисту в цій частині і не спростував їх та постановив ухвалу без додержання вимог ст. 419 КПК.
Тому, Верховний Суд вважає, що таке порушення перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому згідно ч. 1 ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
Враховуючи наведене, викладена в касаційній скарзі вимога до суду касаційної інстанції підлягає частковому задоволенню, а ухвала Київського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року - скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК як така, що постановлена з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого апеляційний суд має врахувати викладене та перевірити належним чином усі доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, співставити їх з наявними у кримінальному провадженні доказами, і відповідно до вимог ст. 370 КПК ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436—438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 необхідно задовольнити частково, а ухвалу апеляційного суду — скасувати.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                       ОСОБА_3