ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 травня 2020 року           справа №200/1070/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді - доповідача Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Міронової Г.М., 
секретар судового засідання - Мирошниченко О.Л., 
за участю:
позивача - не прибув, 
представника відповідача 1 - Іванової Т.О.,
представника відповідача 2 - Гудзенко Л.Г.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного територіального управління юстиції у Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року  у справі  № 200/1070/20-а (головуючий І інстанції Логойда Т.В.) за позовом   ОСОБА_1  до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
ВСТАНОВИВ:

В січні 2020 року ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом  до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі-відповідач 1),  Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (далі-відповідач 2), в якому просила:
-   визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо ненадання їй пропозицій по наступному працевлаштуванню одночасно з попередженням про наступне звільнення;
-   визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо ненадання їй пропозицій щодо працевлаштування;
-   визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не вжиття заходів, спрямованих на встановлення наявності або відсутності у неї права на переважне залишення на роботі у зв`язку зі змінами в організації праці;
-   визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо не звернення до профспілкової організації «Юстиція Донеччини» з метою отримання згоди на її звільнення;
-       визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24 грудня 2019 року № 3889/1 «Про звільнення ОСОБА_1 »;
-    поновити її на посаді головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення;
-     стягнути солідарно з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 грудня 2019 року (т.1, а.с. 6-11).
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 3 березня 2020 року позов в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо ненадання позивачу пропозицій по наступному працевлаштуванню одночасно з попередженням про наступне звільнення; визнання протиправною бездіяльності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо ненадання позивачу пропозицій щодо працевлаштування; визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не вжиття заходів, спрямованих на встановлення наявності або відсутності у позивача права на переважне залишення на роботі у зв`язку зі змінами в організації праці; визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо не звернення до профспілкової організації «Юстиція Донеччини» з метою отримання згоди на звільнення позивача - залишено без розгляду (т.2, а.с. 73).
Відтак остаточними позовними вимогами в даній справі є:
- визнання протиправним та скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24 грудня 2019 року № 3889/1 «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення; 
- стягнення солідарно з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 грудня 2019 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року позов задоволено частково (т.2, а.с. 133-139).
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24 грудня 2019 року № 3889/1 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з дня звільнення з посади. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17573,22 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
Позивач з вказаним рішенням суду не погодилась в частині вирішення питання про стягнення з відповідача 1 на користь позивача розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме стягнутою судом сумою в розмірі 17573,22 грн. Просила скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у вказаній частині та прийняти нове судове рішення, яким стягнути з відповідача 1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 65271,96 грн. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не наведено посилання на чинні нормативно-правові акти, які встановлюють підстави для неврахування до часу вимушеного прогулу працівника, якого неправомірно звільнено із займаної посади, періоду роботи на іншому підприємстві, в установі чи організації. Послалась на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 826/808/16 (т.2, а.с. 169-170).
Відповідачем 1 також подана апеляційна скарга на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року, яка обґрунтована тим, що судом не доведено протиправність дій ліквідаційної комісії під час звільнення ОСОБА_1 . Зазначає, що постановою КМУ від 09.10.2019 року № 870, зокрема Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області саме - ліквідовано, а не реорганізовано, тому ліквідаційна комісія не мала можливості перевести працівника на іншу роботу в тій же установі. На думку апелянта, ліквідаційна комісія не може пропонувати позивачу вакантну посаду у тому самому державному органі, оскільки відповідач 1 перебуває у стані припинення та вакантних посад не існує (т.2, а.с. 157-166).
Від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача в якому зазначено, що суд першої інтанції обґрунтовано провів розрахунок суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу та виключив дні працевлаштування позивача на іншому підприємстві. Вважає, що фактично відбулась ліквідація а не реорганізація відповідача 1 (т.3, а.с. 42-49).
Від позивача до суду апеляційної інстанції надійшли відзив на апеляційну скаргу відповідача 1 та відповідь на відзив відповідача 2 в яких зазначено, що підтвердженням зоходів з реорганізації є той факт, що протягом грудня 2019 року - лютого 2020 року, зокрема 125 державних службовців відповідача 1 переведено до відповідача 2. Вважає, що відносно окремих працівників головою ліквідаційної комісії відповідача 1 свідомо не виконувались обов`язки, пов`язані із гарантуванням права на працю. Також зазначає, що в січні 2020 року відповідачем 2 праціникам Головного територіального управління юстиції у Луганській області у якості компенсації за невикористані відпустки сплачено 2 193 995,46грн. Надумку позивача відповідач 2, аргументуючи прохання про задоволення апеляції відповідача 1, посилається на вимоги законодавства про працю та законодавства про державну службу, які не були чинними на час її звільнення (т.3, а.с. 89-136).  
Представники відповідача 1 та відповідача 2 підтримали вимоги апеляційної скарги відповідача 1 та просили їх задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі (т.3, а.с. 138).  
Відповідно до приписів  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  справа розглядається в порядку письмового провадження.          
Суд, заслухав суддю - доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 16 липня 2019 року № 2327/1 ОСОБА_1 з 17 липня 2019 року призначено на посаду головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зі строком випробування один місяць (т.2, а.с. 143).
Позивачем 17 липня 2019 року складено присягу державного службовця  та Наказом від 14 серпня 2019 року № 2601/1 ОСОБА_1 присвоєно 9-ий ранг державного службовця у межах категорії «В» посад державної служби (т.2, а.с. 141-142).
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року  № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п. 1 Постанови); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п. 2 Постанови). До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком № 1 до цієї Постанови, зокрема, включено Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області (т.2, а.с. 99-101).
До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються, який є додатком № 2 до цієї Постанови, включено Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Пунктом 3 вказаної Постанови установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Луганській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
Пунктом 3 вказаної Постанови також визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.
На виконання вказаної постанови Кабінету Міністрів України наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків). Вказаним наказом також затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (п. 4 Наказу). Головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції (п.п. 7 та 8 п. 5 Наказу) (т.2, а.с. 104-110).
28 жовтня 2019 року позивача під розпис попереджено про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією (попередження від 23 жовтня 2019 року №08.1-21/1505) (т.2, а.с. 207).
Інша робота за відповідною професією чи спеціальністю позивачу не пропонувалася.
Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24 грудня 2019 року № 3889/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з займаної посади з 28 грудня 2019 року згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» - у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, з припиненням державної служби (т.1, а.с. 12).
Вказаним наказом також вирішено виплатити позивачу компенсацію за частину невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 17 липня 2019 року по 28 грудня 2019 року у кількості 07 календарних днів, за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 5 років стажу державної служби у кількості 01 календарних день, за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 6 років стажу державної служби у кількості 02 календарних дні, за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, за 2019 рік тривалістю 10 календарних днів.
Вважаючи вказані дії протиправними позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.
Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу позивача такою, що підлягає задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги відповідача 1 слід відмовити з наступних підстав.
Приписами частин 2 та 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі-Закон № 889-VIII) визначено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно п. 1 та п. 11 ч. 1 ст. Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
- ліквідація державного органу.
Відповідно з ч. 4 та 5 ст. 87 Закону № 889-VIII у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Частиною 5 ст. 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.
Оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, тому підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, яка регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 ст. 40 вказаного Кодексу визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Відповідно до ст. 492 Кодексу, яка визначає порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Стаття 42 Кодексу визначає, що роботодавцем має бути враховано переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.
Відповідно до ст. 42 Кодексу при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Проте, інша робота за відповідною професією чи спеціальністю позивачу не пропонувалася. 
Судами встановлено, що в Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) існували вакантні посади:
- станом на 16 грудня 2019 року, зокрема посади головного спеціаліста:
у відділі планово-фінансової діяльності - 9 посад, 
у відділі бухгалтерського обліку та звітності - 11 посад, 
у відділі фінансово забезпечення та бухгалтерського обліку у Донецькій області - 5 посад,
у відділі фінансово забезпечення та бухгалтерського обліку у Луганській області - 4 посади.
Також існували інші вакантні посади, що віднесені до державної служби в цих та інших відділах, в тому числі нижчі за посаду, яку обіймала позивач;
- станом на 28 грудня 2019 року, зокрема посади головного спеціаліста:
у відділі планово-фінансової діяльності - 7 посад, 
у відділі бухгалтерського обліку та звітності - 9 посад, 
у відділі фінансово забезпечення та бухгалтерського обліку у Донецькій області - 1 посада.
Також існували інші вакантні посади, що віднесені до державної служби в цих та інших відділах, в тому числі нижчі за посаду, яку обіймала позивач.
- станом на 21 лютого 2020 року, зокрема посади головного спеціаліста:
у відділі планово-фінансової діяльності управління бухгалтерського обліку, фінансового та господарського забезпечення - 7 посад, 
у відділі бухгалтерського обліку та звітності управління бухгалтерського обліку, фінансового та господарського забезпечення - 8 посад, 
у відділі фінансово забезпечення та бухгалтерського обліку у Донецькій області управління бухгалтерського обліку, фінансового та господарського забезпечення - 1 посада.
Також існували інші вакантні посади, що віднесені до державної служби в цих та інших відділах, в тому числі нижчі за посаду, яку обіймала позивач (т.2, а.с.45-57).
Щодо думки апелянта стосовно ліквідації відповідача 1, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. 
Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074, передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Відповідно до п. 6 Порядку права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Частиною 2 ст. 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Згідно з ч. 1 ст. 89, ч. 4 ст. 91 вказаного Кодексу юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.
Як вбачається з матеріалів справи, 29 жовтня 2019 року проведено державну реєстрацію Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) як юридичної особи, про що до вказаного Реєстру внесено запис від 29 жовтня 2019 року № 1 480 102 0000 082677( т.1, а.с. 72-78).
Отже, з дня утворення Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який втратив такі повноваження та функції згідно з п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року  № 870.
Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася в постановах Верховного Суду, зокрема від 12 грудня 2018 року в справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року в справі №820/2932/16.
Верховний Суд в постанові від 17 липня 2019 року в справі № 820/2932/16 зазначив, що якщо ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.
Верховний Суд в постанові від 04 липня 2019 року в справі № 2а-108/12/2670 зазначив, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Колегія суддів зазначає, що в розпорядчому акті органу державної влади - в постанові Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року  № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Разом з тим функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), який визначено його правонаступником. 
З 29 жовтня 2019 року - дня утворення Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який втратив такі повноваження та функції згідно з п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року  № 870.
Вказані обставини згідно з ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України та наведених правових позицій Верховного Суду свідчать про реорганізацію юридичної особи.
Таким чином, у Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація. Тому, відповідач 1 не виконав обов`язки стосовно працевлаштування позивача, протиправно звільнив ОСОБА_1 , чим порушив її права.
Суд першої інстанції при розрахунку суми середнього заробітку який підлягає стягненню не взяв до уваги період часу коли позивач працювала після звільнення на іншому підприємстві.
Як вбачається з довідки про доходи позивача, яка складена головою ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, середньоденний заробіток позивача за жовтень - листопад 2019 року (за 2 повні календарні місяці роботи перед звільненням) становив 1255,23 грн (т.1, а.с. 139).
Судами встановлено, що позивач працювала на посаді головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у донецькій області з 17 липня 2019 року по 28 грудня 2019 року (т.1, а.с.15).
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Абзацом з п. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок  середньої заробітної плати у тому розмірі,  в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. 
Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, визначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, тому підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.
Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Таким чином, правові підстави для неврахування періоду часу в який позивач працювала на іншому підприємстві після звільнення відсутні.
Правомірність наведеного висновку підтверджується правовою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 826/808/16.  
Відтак, період вимушеного прогулу, за який повинна бути проведена оплата від повідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП складає 52 дні, з яких:
у грудні 2019 року - 0 робочих днів, 
у січні 2020 року - 21 робочий день, 
у лютому 2020 року - 20 робочих днів, 
у березні 2020 року - 11 робочих днів (до 17 березня 2020 року включно - день винесення рішення судом першої інстанції у даній справі).
Відповідно до довідки про доходи позивача, яка складена головою ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, середньоденний заробіток позивача за жовтень - листопад 2019 року (за 2 повні календарні місяці роботи перед звільненням) становив 1255,23 грн (т.1, а.с. 139).
З огляду на викладене, заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу складає 65271,96грн. (1255,23 грн. х 52 робочих днів вимушеного прогулу).
Отже, невірно застосував норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо загальної кількості робочих днів суми та вказаного середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Таким чином апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині розрахунку кількості днів вимушеного прогулу та загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.
У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу по суті позовних вимог, проте, невірно розрахував суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  внаслідок чого рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в зазначеній частині.
Керуючись статтями 195, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року  у справі  № 200/1070/20-а за позовом   ОСОБА_1  до  Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,  Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року  у справі  № 200/1070/20-а - задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року  у справі  № 200/1070/20-а в частині суми стягнення середнього заробітку - скасувати.
Прийняти нову постанову у зазначеній частині.
Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (код ЄДРПОУ 34898944) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) її середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 65271 (шістдесят п`ять тисяч двісті сімдесят одна) гривня 96 копійок з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року  у справі  № 200/1070/20-а - залишити без змін.
Повний текст постанови складений та підписаний 25 травня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України, але не менш ніж строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щодо запобігання поширення короновірусної хвороби (COVID-19).

Суддя-доповідач:                                                                      І.В. Геращенко 

Судді:                                                                                          Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова