ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 р. 	Справа № 440/5238/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Старосуда М.І.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава,  по справі № 440/5238/19
за позовом             ОСОБА_1  
до            Міністерства оборони України      
третя особа              ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив: 
визнати протиправним та скасувати пункт 22 протоколу від 01.11.2019 №143 засідання комісії Міністерства оброни України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975; 
зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975,  як особі з інвалідністю другої групи з 01.09.2019 у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з урахуванням раніше виплаченої суми, та вжити заходів до її виплати.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, посилаючись на постанови Верховного Суду норми Конституції України, зазначає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, оскільки положення пункту 4 статті 16-3 Закону України № 2011-ХІІ в частині обмеження перегляду розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком повинні застосовуватися з 01 січня 2017 року.
Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України  справа розглядається в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та  перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що старший солдат ОСОБА_1 у період з 16.07.2014 по 09.08.2014 та з 14.10.2014 по 11.11.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі (районах) проведення АТО в Донецькій та Луганській областях.
Довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 29.09.2014 вих.№869 підтверджено, що старший солдат ОСОБА_1 09.08.2014 одержав травму вогнепального осколкового сліпого поранення м`яких тканин правого плеча, лівого передпліччя, перелом носа біля м. Дебальцеве Донецької області під час мінометного обстрілу при виконанні службових обов`язків у зоні АТО.
Рішенням Центральної військово-лікарської комісії Міноборони по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм (протокол від 05.05.2016 №1963) отримані травми визнано такими, що пов`язані із захистом Батьківщини.
10.07.2015 за результатами первинного медичного огляду позивача Полтавською обласною МСЕК №2 визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 15% з огляду на поранення, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
21.09.2016 Полтавською обласною МСЕК ОСОБА_1 вперше встановлено третю групу інвалідності з 09.08.2016 з огляду на одержання травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що підтверджено копією виписки з акта огляду МСЕК серії АВ №0554454.
У зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності позивачу виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 217 500 грн. 
16.09.2019 Полтавською обласною транспортно-радіологічною МСЕК позивачу встановлено другу групу інвалідності з 01.09.2019 з огляду на одержання травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що підтверджено копією довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0070536.
Позивач звернувся до Полтавського ОВК із заявою про проведення виплати одноразової грошової допомоги з огляду на зміну групи інвалідності з урахуванням раніше проведеної виплати. 
Листом від 30.09.2019 вих.№12/2794 заяву ОСОБА_1 разом з доданими до неї документами надіслано до Департаменту фінансів Міноборони.
Рішенням комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом від 01.11.2019 №143 (пункт 22), відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги старшому солдату в запасі ОСОБА_1 , оскільки зміна групи інвалідності у заявника відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.
Листом від 20.11.2019 вих.№12/3339 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив ОСОБА_1 про прийняте рішення. 
Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.  
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачу встановлено вищу групу інвалідності (змінено) понад дворічний термін після встановлення первинної інвалідності, а тому відсутні підстави для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, що вказує на правомірність оскаржуваного рішення відповідача.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 року (далі - Закон № 2011-XII), який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 статті 3 Закону № 2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до пункту 1 статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Тобто, вищевказаний Закон пов`язує право на отримання одноразової допомоги з настанням певних обставин, а саме у разі загибелі, у разі встановлення інвалідності та у разі встановлення ступеня втрати працездатності. 
Спір виник щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому вищої - ІI групи інвалідності з 01 вересня 2019 року, внаслідок травми, захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.
Відповідно до абз. 3 п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Отже, до спірних відносин застосовується законодавство, що діяло станом на вересень 2019 року.
Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, який набрав чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Обидві ці норми пункту 4 статті 16-3 Закону (абз. 1 і 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності чи ступеня втрати працездатності. 
Як підтверджено матеріалами справи, позивачу з 09 серпня 2016 року вперше встановлено третю групу інвалідності, а з 01 вересня 2019 року за результатами повторного медичного огляду встановлено другу групу інвалідності. 
Суд звертає увагу, що на час первинного встановлення інвалідності позивачеві (серпень 2016 року) правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла.
В свою чергу колегія суддів зазначає, що з часу первинного встановлення групи інвалідності (серпень 2016 року) до дня встановлення позивачу II групи інвалідності (вересень 2019 року) минуло понад два роки.
Тобто, правовідносини щодо первинного встановлення інвалідності виникли після набрання чинності зазначеним Законом, тому пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до позивача. 
Окрім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII набрав чинності з 01.01.2017 року, а II група інвалідності встановлена позивачу з 01 вересня 2019 року, тобто понад два роки з дня набрання чинності цим Законом.  
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду  від 20.02.2020 року у справі № 806/714/18, від 04.03.2020 року у справі № 240/5765/18, від 12.03 2020 року у справі № 280/148/19.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що законодавством України передбачено право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності.
Посилання апелянта на постанови Верховного Суду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки даний спір не є тотожним спорам, по яким Верховним Судом приймалися відповідні постанови. 
Так, у справі № 295/3091/17 первинний огляд та встановлення інвалідності особі, яка звернулась до суду з адміністративним позовом відбулись 07.12.2012 року. Вища група інвалідності встановлена 24.01.2017. Тобто, станом на 07.12.2012 взагалі не існувало статті 16-3 Закону і відповідно жодних обмежень щодо можливості призначення допомоги після спливу двох років з моменти втрати працездатності або встановлення інвалідності.
Водночас, як вбачається з обставин даної справи, первинний огляд та встановлення позивачу інвалідності відбулось 09.08.2016, тому станом на вказаний день такі обмеження вже існували (були введені з 01.01.2014).
Щодо справи № 825/1380/18 то вона також не є ідентичною, оскільки  позивачу  у вказаній справі первинно була встановлена 2 група інвалідності 20.09.2017, при цьому вища група інвалідності взагалі не встановлювалась. 
Окрім того, як зазначено вище, з часу первинного встановлення групи інвалідності (серпень 2016 року) до дня встановлення позивачу II групи інвалідності (вересень 2019 року) минуло понад два роки та минуло понад два роки з дня набрання чинності (набрав чинності з 01.01.2017 року) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції позивач не довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.
Натомість, матеріалами справи доведено, що відповідач діяв  на підставі, та  у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.
Відтак, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року по справі № 440/5238/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.І. Старосуд 	
Судді	   	Я.М. Макаренко    О.М. Мінаєва