ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.005828 пров. № А/857/149/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П., 
з участю секретаря судового засідання –      Пильо І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 29 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.005828 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Кухар Н. А.
час ухвалення рішення – 29.11.2019 року,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 03.12.2019 року,

                                                       в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача – Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, викладене у пункті 103 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 березня 2019 року № 40 про відмову у призначенні старшині ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення з 15 січня 2019 року ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини; зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як особі з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по захисту Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року з урахуванням уже проведених виплат, пов`язаних із встановленням 25% втрати працездатності, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, викладене у пункті 103 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 березня 2019 року №40 про відмову у призначенні старшині ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення з 15 січня 2019 року ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як особі з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по захисту Батьківщини у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року з урахуванням уже проведених виплат, пов`язаних із встановленням 25% втрати працездатності, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що згідно з п.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності з 01 січня 2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. При цьому, зазначає, що 06 грудня 2016 року вищезазначений пункт, який набрав чинності з 01 січня 2017 року доповнено абзацом другим такого змісту: «у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». Таким чином, вищезазначені правові норми обмежують строк протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги дворічним строком. Звертає увагу, що відповідно до довідки МСЕК позивачу 18 травня 2015 року встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, а саме: 25%, а третю групу інвалідності ОСОБА_1 отримав 15 січня 2019 року, тобто з часу встановлення ступеня втрати працездатності пройшло більше трьох років, а тому враховуючи те, що правовідносини щодо первинного встановлення втрати працездатності виникли після набрання чинності Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому п.4 ст.16-3 вищезазначеного Закону застосовується до позивача, і останній не має права на отримання одноразової грошової допомоги. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.

Представник позивача – Ситник С. О. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі представника за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржуване рішення - скасувати з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу Командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 30 від 09 травня 2015 року, старшину ОСОБА_1 , командира 2 аеромобільно - десантного відділення 2 аеромобільно - десантного взводу 3 аеромобільно - десантної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 , звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» частини 6 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». (а.с.10).
Під час виконання бойового завдання в ході АТО в районі населеного пункту Водяне Донецької області під час мінометного обстрілу близько 10:00 отримав поранення,  що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_2 від 13 лютого 2015 року №220 (а.с. 12).
18 травня 2015 року Львівською обласною медико-соціальною експертизою №3 позивачу встановлено 25% втрати працездатності, що підтверджується довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА №001652 (а.с. 15).
Крім того, з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №845169 від 15 січня 2019 року вбачається, що позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини (а.с. 17).
У подальшому позивач звернувся до Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманою травмою, поранення пов`язане із захистом Батьківщини. (а.с.18).
Відповідно до п.103 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 березня 2019 року №40 (а.с.19-20), позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що заявнику групу інвалідності встановлено, понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності. При цьому наведено норму ч.4 ст. 16-3 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, згідно з якими, у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Допомога у зв`язку з встановленням 25% втрати працездатності виплачена у сумі 21315,00 грн.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, тому позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступних підстав. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Ч.1 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачає, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога.
Згідно з абз.3 п.3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах України, 09 травня 2015 року звільнений з військової служби у запас за пунктом «б» частини 6 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно з довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА №001652 МСЕК від 18 травня 2015 року позивачу встановлено 25% втрати працездатності, а тому до спірних правовідносин застосовується законодавство, що діяло станом на цю дату.
Ч.2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачає, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності (пункт 7).
Відповідно до ч.2 ст.16-2 цього Закону одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Матеріалами справи стверджується, що позивачу допомога у зв`язку з встановленням 25% втрати працездатності виплачена у сумі 21315,00 грн.
Згідно з п.4 ст.16-3 вищезазначеного Закону, який набрав чинності з 01 січня 2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Положення цієї норми застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2014 року.
Згодом Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".
При цьому, обидві ці норми п.4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ (абзац 1 і 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, двома роками, який обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності.
Правовідносини щодо первинного встановлення втрати працездатності виникли після набрання чинності зазначеним Законом, тому пункт 4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ застосовується до позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що на час первинного встановлення ОСОБА_1 втрати працездатності у розмірі 25%, а саме: 18 травня 2015 року правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла.
Матеріалами справи стверджується, що 15 січня 2019 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №845169 від 15 січня 2019 року.
Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, з дня первинного встановлення ступеню втрати працездатності (18 травня 2015 року) до дня встановлення групи інвалідності (15 січня 2019 року) минуло понад два роки, тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.
Відповідно до п.4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ  дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. При цьому причина інвалідності (ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 12 березня 2020 року у справі №280/148/19, у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №806/714/18.
Таким чином, з системного аналізу наведених норм Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку №975 вбачається, що законодавство допускає можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, однак при виникненні цих підстав протягом двох років з моменту їх первинного встановлення.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по захисту Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року з урахуванням уже проведених виплат, пов`язаних із встановленням 25% втрати працездатності, оскільки п.4 ст.16-3 Закону України №2011-ХІІ (абзац 1 і 2) передбачає обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, двома роками, який обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності.
Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є підставними та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Керуючись ст. 229, 242, 243, 246, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-   
                                                
                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 29 листопада 2019 року у справі № 1.380.2019.005828 скасувати, та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий- суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 25 березня 2020 року.