Постанова
Іменем України
 
08 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 564/2708/14-ц

провадження № 61-46680св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на постанову апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я. та касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року  у складі судді Цвіркун О. С. та постанову апеляційного суду Волинської області 
від 18 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» 
(далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 20 лютого 2007 року між публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 50 000,00 доларів США зі сплатою 14,86 % річних, із строком користування до 19 лютого 
2012 року. На забезпечення виконання зобов`язань цього ж дня між 
ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 84,2 кв.м, незавершений будівництвом будинок загальною площею 159,5 кв.м та земельну ділянку площею 0,0925 га, що розташовані по АДРЕСА_1 .
 
26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, 
ПАТ «Кредитпромбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами. 
 
Позичальник ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим станом на 16 жовтня 
2014 року за ним рахується заборгованість у розмірі 1 141 475,99 грн, із яких за тілом кредиту - 604 010,06 грн, за відсотками - 537 465,93 грн, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 та у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2007 року, укладеним між відкритим акціонерним товаристовм «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_1 , у розмірі 90 252,20 доларів США, у рахунок виконання якого звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок загальною площею 84,2 кв.м; незавершений будівництвом будинок загальною площею 159,5 кв.м; земельну ділянку площею 0,0925 га, які розташовані по АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження шляхом проведення прилюдних торгів. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, допустив заборгованість по кредиту, а тому є передбачені законом та договором іпотеки підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Справа судом апеляційної інстанції розглядалася неодноразово.
 
Розпорядженням апеляційного суду Рівненської області від 13 серпня 
2018 року № 3 визначено підсудність цієї цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року апеляційному суду Волинської області.
 
Постановою апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року в частині розміру заборгованості за кредитним договором змінено, зменшено розмір заборгованості за кредитним договором з 90 252,20 доларів США до 46 636,50 доларів США.
 
В абзаці другому та третьому резолютивної частини рішення цифри та слова 90 252,20 доларів США (дев`яносто тисяч двісті п`ятдесят два долари США 20 центів) замінено на цифри та слова 46 636,50 доларів США (сорок шість тисяч шістсот тридцять шість доларів США 50 центів).
В решті рішення залишено без змін.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивач не довів наявності у відповідача ОСОБА_1 заборгованості по процентам станом на 19 лютого 2012 року у вказаному розмірі - 
43 616,10 доларів США, не надав належних та допустимих доказів на її підтвердження. 
 
В решті суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
 
26 жовтня 2018 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що на дату подання позову, право позивача про реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень не було зареєстроване, а отже і право звернення стягнення на предмет іпотеки відсутнє.
 
Апеляційний суд під час розгляду справи порушив принцип змагальності сторін, оскільки відмовився долучати до матеріалів справи лист-вимогу первісного кредитора ВАТ «Кредитпромбанк» від 19 листопада 2007 року 
№ 5596/1.06.10.б.б-03 про дострокове погашення кредиту, який є доказом односторонньої зміни банком строку виконання кредитного договору та є підставою для застосування позовної давності до вимог позивача.
 
До суду першої інстанції була подана заява про застосування позовної давності до вимог позивача, однак ні рішенням суду першої інстанції, ні рішенням суду апеляційної інстанції вона не була застосована.
 
Апеляційним судом не застосовано правову позицію, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі 
№ 444/9519/12-ц.
 
30 жовтня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року та залишити в силі рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року.
 
Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно відмовлено банку у стягненні заборгованості за процентами, не навівши при цьому, які саме правові норми банком було порушено. Відсотки, що були нараховані банком, здійснені відповідно до умов кредитного договору.
 
Доводи інших учасників справи
 
28 листопада 2018 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, який мотивовано тим, що рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом є правильним.
 
Рух касаційних скарг та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2018 року поновлено 
ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року та постанови апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Костопільського районного суду Рівненської області.
 
Зупинено виконання рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року та постанови апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2018 року поновлено 
ПАТ «Дельта Банк» строк на касаційне оскарження постанови апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на постанову апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року у даній справі.
 
У листопаді 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк» на постанову апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року та касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 рокуздійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону 
від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційних скарг, аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а касаційна скарга 
ПАТ «Дельта Банк» підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 20 лютого 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є 
ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 50 000,00 доларів США зі сплатою 14,86 % річних на термін до 19 лютого 2012 року включно.
 
На забезпечення виконання зобов`язань цього ж дня між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 84,2 кв.м, незавершений будівництвом будинок загальною площею 159,5 кв.м та земельну ділянку площею 0,0925 га, що розташовані по АДРЕСА_1 .
 
Згідно із договором купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня                      2013 року, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», останнє набуло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами.
 
Відповідно до наданого банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 19 січня 2015 року становить                                 90 252, 60 доларів США, із яких: 46 636, 50 доларів США - заборгованість за кредитним договором, 43 616, 10 доларів США - заборгованість за відсотками.
 
28 грудня 2007 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фокіною А. Б. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки на суму заборгованості                           46 636, 50 доларів США.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого частково погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позичальник не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, допустив заборгованість по кредиту, а тому є передбачені законом та договором іпотеки підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, апеляційний суд дійшов висновку про не доведеність банком позовних вимог в частині наявності заборгованості по процентам станом на 19 лютого 2012 року у розмірі 
43 616,10 доларів США.
 
Апеляційний суд вказав, що звернення банка до нотаріуса із вимогою про вчинення виконавчого напису не можна вважати зміною строку виконання зобов`язань згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки кредитор просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а не повернути кредит у повному обсязі достроково. 
 
Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 та 
ОСОБА_1 у поданому на позовну заяву запереченні просили застосувати строки позовної давності.
 
Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
 
У відповідності до частини першої, п?ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. 
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статі 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зроблено висновок про те, що: «Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає 
в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис 
не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло 
у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову 
до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин. Тобто, вчинення виконавчого напису у даній справі потягло зміну строку виконання основного зобов`язання. … банк у позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса…».
 
Як вбачається, з матеріалів справи, кредитний договір укладено 20 лютого 2007 року з кінцевим терміном повернення кредиту до 19 лютого 2012 року включно. 28 грудня 2007 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фокіною А. Б., на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат», пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 за заявою банку, було вчинено виконавчий напис № 1280 про звернення стягнення з ОСОБА_2 на майно, яке є предметом іпотеки по іпотечному договору № 09.06/03/101/07-Склн.
 
Заборгованість визначено у розмірі 46 636,50 доларів США станом на 
27 грудня 2007 року.
 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що строк позовної давності, про застосування кого заявлено відповідачами, позивачем пропущено, оскільки звернення позивача до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису свідчить про зміну строку виконання основного зобов?язання в розумінні правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 357/5125/16-ц (провадження 
№ 61-15142сво18), а відтак у задоволенні позивних вимог слід відмовити саме з цих підстав.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції та апеляційний суд на вказане уваги не звернули, та дійшли неправильного висновку про те, що звернення банка до нотаріуса із вимогою про вчинення виконавчого напису не можна вважати зміною строку виконання зобов`язань згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, так як кредитор просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а не повернути кредит у повному обсязі достроково, оскільки вчинення виконавчого напису змінює строк виконання основного зобов`язання.
 
За вказаних вище підстав, колегія суддів відхиляє аргументи, наведені у касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк».
 
Висновки за результатом розгляду касаційний скарг
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Відповідно до частини першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Отже, рішення суду першої та апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог. 
 
Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволенню не підлягають, судові витрати понесені ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги в розмірі 1 827,00 грн та за подання касаційної скарги в розмірі 7 308,00 грн, а всього 9 135,00 грн підлягають стягненню з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 .
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року скасувати.
 
У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
 
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 9 135,00 грн судових витрат. які складаються із оплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року та постанова апеляційного суду Волинської області від 18 вересня 2018 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун  	
 	В. П. Курило