Дата документу 17.06.2020 Справа № 317/2485/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
     Єдиний унікальний №317/2485/19                   Головуючий у 1 інстанції Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/1508/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
17 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Запорізького  районного суду Запорізької області від 21 грудня 2019 року у справі за позовом  Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_1  про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У липні 2019 року ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки.
В обґрунтування позову зазначено, що за результатом проведеної державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Запорізькій області - головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління контролю за використанням та охороною земель перевірки дотримання вимог земельного законодавства було виявлено факт самовільного використання ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності площею 15,0000 га, кадастровий номер 2322185700:04:002:0050 та сусідньої з нею, які розташовані на території Мар`ївської сільської ради Запорізької області, за межами населеного пункту. Загальна площа землі, на якій вчинено адміністративне правопорушення складає 36,0082 га.
За результатом проведеної перевірки та на підставі наведених норм матеріального права державним інспектором складено протокол про адміністративне правопорушення від 23 квітня 2019 року № 96/0/92-18-ДК/0045П/07/01/-18.
Згідно змісту вказаного протоколу ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене ст. 53-1 КУпАП.
Відносно вказаного громадянина інспектором винесено постанову від № 96/0/92-18-ДК/0033/По/08/01/-18 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 53-1 КУпАП.
ОСОБА_1 було добровільно сплачено штраф, що підтверджується копією квитанції № 753-03-002/С. В свою чергу, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності була оскаржена правопорушником у судовому порядку.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області по справі № 317/1551/18 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, головного спеціаліста відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Цюська П. І. про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
Вказане рішення суду було оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 25.06.2019 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16.04.2019 в адміністративній справі № 317/1551/18 (2-а/317/3/2019) відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16.04.2019 в адміністративній справі № 317/1551/18 (2-а/317/3/2019) залишено без руху.
На сайті «Єдиний державний реєстр судових рішень», за пошуковим запитом у графі пошуку «Справа № 317/1551/18» відображається інформація про те, що рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16.04.2019 по справі № 317/1551/18 набрало законної сили 03.05.2019.
Позивач вважає, що виходячи із зазначеного, варто зробити висновок, що, наразі, обставини встановлені вищезазначеним рішенням доказуванню не підлягають та є обов`язковими для врахування і у спірних правовідносинах за позовом Головного управління до ОСОБА_1 .
Незважаючи на чинність постанови про накладення адміністративного стягнення, якою визнано ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, шкода, завдана державі, внаслідок такого правопорушення - а саме, самовільного зайняття земельної ділянки, наразі залишається не відшкодованою.
23.04.2019 інспектором було здійснено розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки.
Розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, здійснений інспектором, містить відомості про те, що в результаті протиправних дій відповідача державі завдано матеріальну шкоду у розмірі 55366, 01 грн.
Примірник розрахунку розміру шкоди було направлено ОСОБА_1 цінним листом із описом вкладення 14.05.2019, що підтверджується також фіскальним чеком № НОМЕР_1 .
Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з ОСОБА_1 шкоду заподіяну внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки у розмірі 55 366,01 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1921 грн.
Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 21 грудня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 шкоду, заподіяну внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки у розмірі 55366,01 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області кошти, витрачені на сплату судового збору у розмірі 1921,00 грн.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.
Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23.04.2018 р. державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Запорізькій області - головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області складено протокол про адміністративне правопорушення № 96/0/92-18ДК/0045П/07/01/-18 відносно ОСОБА_1 за правопорушення передбачене ст. 53-1 КУпАП та п. Б ч. 1 ст.211 Земельного кодексу.
03 травня 2018 року головним спеціалістом відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління контролю за використанням та охороною земель головного управління Держгеокаджастру у Запорізькій області Бондарчука С.В. притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 53-1 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу 170,00 грн., який сплачений ОСОБА_1 відповідно до квитанції № 753-03-002/С.
Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 53-1 КУпАП була оскаржена правопорушником до Запорізького районного суду Запорізької області.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні адміністративного позову до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, головного спеціаліста відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Цюська П. І. про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Рішення набрало законної сили 03.05.2019.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що в результаті протиправних дій ОСОБА_1 державі завдано матеріальну шкоду у розмірі 55366,01 грн., яка обрахована за Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 963 від 25 липня 2007 року, з наступними змінами і доповненнями.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно визначив, що земельні правовідносини, зокрема пов`язані із користуванням землею, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", Цивільним кодексом України, іншими Законами України, постановами Кабінету Міністрів України у випадках, передбачених законом, а також договором оренди землі.
Відповідно до частини першої та другої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель визначає Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».
За приписами ст. 4 цього Закону, об`єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.
Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» у сфері державного контролю за використанням та охороною земель має статус спеціального по відношенню до інших загальних нормативно-правових актів.
В силу статті 5 Закону державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
За приписами пункту а) частини першої статті 6 названого Закону до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням.
Відповідно до ст. 9 Закону, державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом проведення перевірок.
За приписами ст. 10 Закону визначено, що серед іншого, передбачено, що державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання, та охорони земель. Державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.
З матеріалів справи вбачається, що за результатом проведеної перевірки та на підставі наведених норм матеріального права державним інспектором складено протокол про адміністративне правопорушення від 23 квітня 2019 року № 96/0/92-18-ДК/0045П/07/01/-18.
Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до ст. ст. 211, 212 Земельного кодексу України, ст. 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК України особами, що її заподіяли.
Судом першої інстанції було враховано норми чинного законодавства, яке не встановлює обов`язку державного інспектора повідомляти будь-яких осіб про проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства, а також залучати до проведення вищеназваної перевірки особу правопорушника, свідків, а також в подальшому надсилати акт особі, про яку мова йде в акті перевірки.
Повноваження Держгеокадастру на території Запорізької області здійснюються Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області, яке діє на підставі Положення, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №28 від 03.03.2015 року.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що використовуючи спірну земельну ділянку без правовстановлюючих документів, у порушення вимог земельного законодавства, ОСОБА_1 позбавляє вищевказаний державний орган права розпоряджатися земельною ділянкою та одержувати відповідні доходи від оренди.
За приписами ст. 90 Земельного кодексу України  власники земельних ділянок мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Згідно ч. 2 ст.152 Земельного кодексу України  власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Такий захист здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.
Положеннями статті 211 Земельного кодексу України та ст. 56 Закону України "Про охорону земель" визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, зокрема, за самовільне зайняття земельних ділянок. Застосування заходів дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від відшкодування шкоди, заподіяної земельним ресурсам. Така шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі. Шкода заподіяна самовільним зайняттям відшкодовується на підставі загальних норм ЦК України.
Порушені права власників земельної ділянки підлягають відновленню шляхом відшкодування заподіяних збитків.
Власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок. 
Підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним чи фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, є акт обстеження земельної ділянки; акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом – земельної ділянки., протокол про адміністративне правопорушення, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності.
Підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі або територіальній громаді внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, є перелічені докази в їх сукупності, оскільки саме вони підтверджують факт самовільного зайняття земельної ділянки, розмір зайнятої ділянки, період часу, протягом якого земельні ділянки використовуються без належних правових підстав.
Колегією суддів встановлено, що державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку, а також право оренди зазначеної земельної ділянки відсутні, використання ОСОБА_1 земельної ділянки 36 га містить ознаки самовільного зайняття земельних ділянок.
Згідно Методики визначення розміру шкоди,заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок,використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963 нарахована сума шкоди, заподіяної державі внаслідок самовільного зайняття земельної становить 55366,01 грн. 
За самовільне зайняття земельних ділянок  ОСОБА_1  притягнутий до адміністративної відповідальності.
Відшкодування шкоди, заподіяної самовільним зайняттям земельних ділянок є цивільною відповідальністю  ОСОБА_1 , тобто іншим видом юридичної відповідальності.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що стягнення 55366,01 грн. заподіяної шкоди є обґрунтованим і позовні вимоги підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19 червня 2020 року.

Головуючий

Судді: