Постанова
Іменем України 
16 червня 2020 року
м. Київ
справа № 761/13018/19
провадження № 51-987км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
представника потерпілої 
юридичної особи                           ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілої юридичної особи – ТОВ «Рекламне агентство «КРАШ» – адвоката ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду  м. Києва від 
02 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100100008058  за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого у 
АДРЕСА_2 , раніше не судимого. 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року  засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 18 грудня 2014 року приблизно о 17:37, попередньо вступив у злочинну змову з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме првадження (надалі Особа 2), та реалізуючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, 
приїхали на заздалегідь орендованому автомобілі «Газель» до рекламного щита, що розташований на стіні будівлі на АДРЕСА_3 . Діючи узгоджено, умисно та таємно, за раніше розробленим планом, ОСОБА_7 піднявся по драбині до щита, а Особа 2 залишилась внизу спостерігати за обстановкою, щоб попередити ОСОБА_7 про можливе викриття. Переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, обвинувачений 
ОСОБА_7 за допомогою викрутки демонтував щит та викрав у такий спосіб 168 штук ламелів з алюмінію вартістю 125 грн кожна, що належать ТОВ 
«РА КРАШ», які по черзі передавав Особі 2, а той поміщував їх до багажного відділення автомобіля. Після чого ОСОБА_7 разом з Особою 2 з місця злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдали потерпілому ТОВ «Ра Краш» матеріальну шкоду на загальну суму 
21 000 грн.
Також ОСОБА_7 разом з Особою 2 прибули на заздалегідь орендованому автомобілі «Мерседес Бенс Спрінтер» до рекламного щита, що розташований на стіні будівлі на вул. Овруцькій, 23 у м. Києві, де вирішили повторно таємно викрасти алюмінієві ламелі, які за допомогою кріплень були розміщені на рекламному щиті.
Так, ОСОБА_7 , діючи узгоджено та у відповідності до розподілених ролей, у невстановлений час, підійшов до щита за вище вказаною адресою, а Особа 2 залишилась внизу, спостерігаючи за прилеглою територією, щоб попередити ОСОБА_7 у разі їх викриття. Після чого, ОСОБА_7 піднявся по драбині до рекламного щита, де впевнившись, що за їх діями ніхто не спостерігає, діючи таємно для оточуючих, за допомогою завчасно приготовленої викрутки, викрав шляхом демонтування ламелі в кількості 168 шт., вартістю 125 грн кожна, що належать ТОВ «РА КРАШ», які передавав Особі 2, а той ховав їх до багажного відділення автомобіля.
Після чого, ОСОБА_7 разом з Особою 2 покинули місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, своїми діями завдали потерпілому ТОВ «РА КРАШ» матеріальну шкоду на загальну суму 21 000 грн, а всього спричинили зазначеному потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 42 000 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року вирок районного суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілої юридичної особи порушує питання про скасування вироку районного суду і ухвали суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7  у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. 
В обґрунтування своїх вимог представник потерпілої юридичної особи вважає, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглянуто Шевченківським районним судом м. Києва з порушенням вимог ст. ст. 32, 34 КПК України, оскільки, на його думку, дане кримінальне провадження підсудне Дарницькому районному суду м. Києва, за місцем вчинення засудженим останнього кримінального правопорушення, про що ним було зазначено у поданому клопотанні. Також зазначає, що апеляційний суд  на зазначені порушення уваги не звернув, не дав вичерпних відповідей на доводи його апеляційної скарги, а тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційну скаргу 
не подавалися.
У судовому засіданні представник потерпілої юридичної особи – адвокат ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку представника потерпілої юридичної особи та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються, судовий розгляд кримінального провадження проведений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Стосовно доводів касаційної скарги представника потерпілої юридичної особи щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону при розгляді районним судом кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , що призвело до порушення вимог ст. ст. 32, 34 КПК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Також, положеннями ст. 32 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення.
Правила про підсудність ґрунтуються  на основних засадах судочинства, передбачених ст.129 Конституції України, засадах кримінального провадження, визначених  у главі 2 КПК України, а також засадах організації судової влади.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України був направлений прокурором Київської місцевої прокуратури до Шевченківського районного суду м. Києва.
Також, з матеріалів кримінальної справи слідує, що суд здійснив розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України у межах висунутого обвинувачення згідно з обвинувальним актом.
Так, з обвинувального акта слідує, що ОСОБА_7 за попередньою змовою  з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, вчинив два кримінальні правопорушення, що кваліфіковані за  ч. 2 ст. 185 КК України, у 
м. Києві на вул. Жилянській, 107 та вул. Овруцькій, 23, які відносяться до Шевченківського  району м. Києва, тобто інкримінований обвинуваченому злочин вчинено в межах територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду 
м. Києва. 
Разом з цим, статтею 34 КПК України визначені відповідні підстави для  направлення кримінального провадження з одного суду до іншого. Кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо:
1) до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності;
2) після задоволення відводів (самовідводів) чи в інших випадках неможливо утворити склад суду для судового розгляду;
3) обвинувачений чи потерпілий працює або працював у суді, до підсудності якого належить здійснення кримінального провадження;
4) ліквідовано суд або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який здійснював судове провадження.
До початку судового розгляду у виняткових випадках кримінальне провадження з метою забезпечення оперативності та ефективності кримінального провадження може бути передано на розгляд іншого суду за місцем проживання обвинуваченого, більшості потерпілих або свідків, а також у разі неможливості здійснювати відповідним судом правосуддя (зокрема, надзвичайні ситуації техногенного або природного характеру, епідемії, епізоотії, режим воєнного, надзвичайного стану, проведення антитерористичної операції).
Враховуючи зазначене вище, подане до місцевого суду представником потерпілої юридичної особи клопотання про направлення кримінального провадження щодо 
ОСОБА_7 з одного суду до іншого в межах в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції з підстав необхідності об`єднань проваджень, що відповідно до ч. 1 ст. 34 КПК України не є підставою для передачі кримінального провадження з одного суду до іншого.
Отже, зважаючи на наведене вище, підстав для зміни підсудності кримінального провадження щодо ОСОБА_7 не було.
Щодо доводів касаційної скарги представника потерпілої особи про м`якість покарання призначеного ОСОБА_7 , то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Так, у касаційній скарзі представник потерпілої особи фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції та апеляційним судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин 
(ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з положеннями ст. 65 КК України, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З мотивувальної частини вироку районного суду слідує, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, при обранні виду та розміру покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, відсутність негативних характеристик останнього. Також суд зважив на наявність обставин, що пом`якшують покарання та на відсутність обставин, що його обтяжують. Крім цього, суд урахував думку потерпілої сторони, а також характер і спосіб скоєного, конкретні обставини вчинення злочину. 
Враховуючи зазначене, суд дійшов правильного висновку про можливість звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.
Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Таким чином, покарання призначене  ОСОБА_7 із застосуванням ст. 75 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. 
В свою чергу, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої юридичної особи, належним чином перевірив наведені у скарзі доводи, які є аналогічними доводам поданої касаційної скарги, своє рішення належним чином мотивував, зазначивши підстави, з яких визнав скаргу необґрунтованою. 
Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення – без зміни. 
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:                                                           
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу представника потерпілої юридичної особи – ТОВ «Рекламне агентство «КРАШ» – адвоката ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                    ОСОБА_3