Постанова  
Іменем України
 
22 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-334/4026/17
провадження № 61-10141св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Годованний Олексій Віталійович,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В.,  Кухаря С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог
У вересні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Годованний О. В. (далі - приватний нотаріус ХМНО Годованний О. В.), в якому просив визнати удаваним правочином та внаслідок цього недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 жовтня 2016 року, укладений між ним та  ОСОБА_2 , визнати за ним  право власності на спірну квартиру.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . У вересні 2016 року він звернувся до ОСОБА_2 , який опублікував в мережі інтернет оголошення про надання грошових коштів під відсотки та заставу нерухомого майна. 04 жовтня 2016 року в місті Херсоні між ним та відповідачем була досягнута домовленість, що ОСОБА_2 дасть йому в борг строком на шістдесят місяців грошові кошти у розмірі 2 500,00 доларів США з щомісячною оплатою за користування грошима у сумі 120,00 доларів США, а з метою забезпечення боргового зобов`язання між ними буде укладено договір купівлі-продажу квартири, який після повернення боргу буде розірваний. Після досягнення вказаної домовленості сторони звернулись до приватного нотаріуса ХМНО  Годованного О. В., де було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а також попередній договір купівлі-продажу вказаної квартири. Грошові кошти у розмірі 2 500,00 доларів США він отримав в присутності свідків у нотаріальній конторі. У серпні 2017 року йому стало відомо, що ОСОБА_2 звернувся з позовною заявою до нього про усунення перешкод у користуванні та визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстрації та виселенням. Зазначав, що між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який є удаваною угодою, оскільки фактично приховав вчинений договір застави, укладений в рахунок забезпечення боргового зобов`язання.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 липня                  2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано арешт, накладений ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25 жовтня 2017 року на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив із того, що позивачем не було доведено факту укладення договору купівлі-продажу з метою приховання договору застави в рахунок забезпечення повернення позики.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 липня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано удаваним правочин та внаслідок цього недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованним О. В., реєстраційний № 549.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував наявність попереднього договору, в якому зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується продати квартиру ОСОБА_1 ; проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі значний період після укладання договору, хоча оспорюваним договором на нього покладено обов`язок звільнити квартиру протягом десяти днів з моменту укладання договору; неможливість надання позивачем доказів укладення договору позики на який він посилається, оскільки борговий документ до повного виконання зобов`язання знаходиться у кредитора.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасуватипостанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції та зупинена дія постанови апеляційного суду до закінчення касаційного провадження.
Ухвалою цього ж суду від 07 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_2  аргументована тим, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував відсутність доказів того, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири волевиявлення покупця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені, зокрема на продаж ним квартири, оскільки договір називається саме «купівлі - продажу» і ніяк інакше та чітко містить всі умови такого договору, з якими позивач був ознайомлений, погодився з ними і засвідчив своїм підписом. Висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що є порушенням частини шостої статті 81 ЦПК України, у тому числі й щодо наявності у відповідача розписки як боргового документа, що засвідчує факт передачі позивачу грошей у борг. Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, надав перевагу усним поясненням позивача перед письмовими, нотаріально посвідченими належними доказами.
Апеляційний суд порушив норми матеріального права щодо застосування статті 235 ЦК України, оскільки, визнаючи недійсним оспорений договір, суд мав зазначити, який саме був фактично укладений договір між сторонами та застосувати до відносин, що виникли, норми, які регулюють відповідний правочин. 
Відзив/заперечення на касаційну скаргу 
У липні 2019 року до Верховного Суду від  ОСОБА_1 надійшов відзив,в якому позивач просить касаційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що04 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Годованним О. В., зареєстрований у реєстрі за № 549.
Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору  ОСОБА_1 продає, а         ОСОБА_2  купує вищевказану квартиру. Пунктом 2.1 договору встановлено, що продаж вчинено за 84 600,00 грн, які продавець одержав повністю до підписання цього договору. У п. 2.2 договору зазначено, що сума відповідає вартості нерухомого майна згідно Звіту про оцінку майна та висновку, складеного ТОВ «ПРИВАТ ЮР ГРУП» від 04 жовтня 2016 року. Пунктом 4.1 договору передбачено обов`язок продавця зняти з реєстрації себе та інших осіб, зареєстрованих (прописаних) в нерухомому майні, що є предметом цього договору, та звільнити нерухоме майно для безперешкодного користування з боку покупця на протязі десяти днів з моменту підписання договору.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).
ОСОБА_1 стверджував, що оспорений договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений ним з         ОСОБА_2 , є удаваним.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
 
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (статті 657 ЦК України).
Встановлено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі і нотаріально посвідчено.
Обґрунтовуючи свої вимоги  ОСОБА_1 вказував, що між ним та     ОСОБА_2 фактично був укладений іпотечний договір з метою забезпечення виконання його боргових зобов`язань перед відповідачем. Вказував, що саме з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики він передав у власність   ОСОБА_2 спірну квартиру, тому  договір купівлі-продажу від 04 жовтня 2016 року є удаваним.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає з метою забезпечення грошових зобов`язань, які повинні підтверджуватися договором, укладеним відповідно до вимог закону. Іпотека не може забезпечувати усні домовленості між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції 2004 року, чинній на час звернення з позовами та вирішення справи судом першої інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічна за змістом норма закріплена у частині третій статті 12 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами апеляційної та касаційної інстанцій).
ОСОБА_1  не довів наявність між сторонами зобов`язань за договором позики, які би могли забезпечуватись іпотекою, спрямованість волі сторін оспореного договору купівлі-продажу на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді цим договором.
Суд першої інстанції, установивши, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі і нотаріально посвідчено та на його підставі     ОСОБА_2  видано свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно, а позивачем не доведено намір (волю) сторін укласти інший договір (договір іпотеки), ніж той, який вони фактично уклали (договір купівлі-продажу), дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та     ОСОБА_2 .
Апеляційним судом порушено вимоги частини шостої статті 81 ЦПК України (в редакції 2017 року, що діяла час апеляційного розгляду справи), якою визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Висновок апеляційного суду, що укладення між сторонами в день вчинення оспорюваного правочину ще й попереднього договору купівлі - продажу спірної квартири, за яким        ОСОБА_2 , зобов`язується продати спірну квартиру  ОСОБА_1 через п`ять років за вдвічі вищою ціною, викликає сумніви у спрямованості волі ОСОБА_1 на відчуження квартири і підтверджує пояснення останнього про існування між сторонами позикових зобов`язань, має характер припущення, оскільки воля позивача на продаж квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу, а укладення зазначеного попереднього договору за відсутності інших доказів, окрім пояснень позивача, не підтверджує недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу і  не свідчить про намір сторін вчинити інший правочин, ніж той, який ними фактично вчинений. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано судове рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, то постанову апеляційного суду необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції у вказаній частині з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України. 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки постанова Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції, судові витрати понесені відповідачем за подання касаційної скарги в розмірі 5 560,00 грн підлягають стягненню з   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
 Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року скасувати.
 
Рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 липня                  2018 року залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_1  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 5 560,00 грн судових витрат, понесених відповідачем за подання касаційної скарги.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             М. М. Русинчук 
 
Судді                                                                                               Н. О. Антоненко
        
 І. О. Дундар
 
 В. І. Журавель 
                                                                                                            
                                                                                                    Є. В. Краснощоков