П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  824/1398/19-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Анісімов Олег Валерійович  
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
28 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Охрімчук І.Г.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року  (рішення ухвалено 29.01.2020р. у м.Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
19.11.2019 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області, в якому просить суд визнати протиправною, незаконною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 20.03.2019 р. №Ф-14066-56 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 15819 грн. 54 коп. В обґрунтування позову зазначає, що  вимога про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску від 20.03.2019 р. №Ф-14066-56 є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки позивач зазначає, що в 2010 р. ним подано заяву на закриття підприємницької діяльності, яку разом із звітністю прийнято працівниками податкової Інспекції, але з невідомих причин, не враховано і не припинено підприємницьку діяльність. Крім того, з 2002 по 2007 року позивач працював у Комунальному Некомерційному Підприємстві «Сторожинецька Центральна Районна Лікарня» Сторожинецької Районної Ради Чернівецької Області. З 2008 по сьогоднішній день, ОСОБА_1 працює у Вищому Державному Навчальному Закладі України «Буковинський Державний Медичний Університет». Відповідно до довідок №233 та №234 від 11.11.2019 року, роботодавцем ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» здійснено сплату за 2017-2018 р. ЄСВ 3.6%. Таким чином, з 2010 року, ОСОБА_1 не здійснював підприємницької діяльності та не отримував доходу від неї, не подавав жодної звітності оскільки, постійно працював найманим працівником.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року позов фізичної ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги - задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 20.03.2019 р. №Ф-14066-56 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 15819 грн. 54 коп.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Чернівецькій області судові витрати у вигляді сплаченого згідно квитанції № 101 від 10.12.2019 року судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав  апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.  В апеляційній скарзі зазначає, що  позивач зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок незалежно від факту отримання доходу. При цьому, вказує, що сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи  апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 15.05.2003 року (а.с. 14).
19.12.2018 року позивач за власним рішенням припинив підприємницьку діяльність, про що свідчить відмітка у наданих податковим органом ідентифікаційних даних ОСОБА_1 , однак не був знятий з обліку контролюючого органу (а.с. 68).
Отже, в період з 15.05.2003 року по 19.12.2018 року позивач мав статус фізичної особи-підприємця.
Згідно довідки з місця роботи від 11.11.2019 року №168, виданої Обласною комунальною установою «Лікарня швидкої медичної допомоги» ОСОБА_1 з 20.08.2008 року працевлаштований у ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» (а.с. 21).
Разом з цим, на підставі довідок про заробітну плату ОСОБА_1 за 2017-2018 роки №233 та №234 від 11.11.2019 року судом встановлено, що ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» в розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 щодо сум вирахувань за 2017-2018 роки єдиного соціального внеску, зазначено, що такі відрахування здійснювалися у розмірі 3.6% (а.с. 22-23).
Відповідно до інтегрованої картки ОСОБА_1 за позивачем рахується заборгованість по сплаті єдиного соціального внеску у розмірі 15819,54 грн., яка виникла за період - 2017 рік та три квартали 2018 року (а.с. 33-34).
20.03.2019 ГУ ДФС у Чернівецькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф-14066-56, якою від позивача вимагається сплатити борг у розмірі 15819,54 грн. (а.с. 13).
Вказану вимогу направлено позивачу 14.06.2019 року та, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією фіскального чеку (а.с. 70). Однак доказів вручення позивачу вказаної вимоги відповідачем суду надано не було. При цьому, на корінці вимоги про сплату боргу (недоїмки) даних про вручення оскаржуваної вимоги позивачу не зазначено (а.с.70).
З даною вимогою відповідача позивач не згідний повністю та вважає, що вона підлягає скасуванню.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  вимога про сплату боргу (недоїмки) від 20.03.2019 року № Ф-14066-56 в сумі 15819,54 грн., видана Головним управлінням ДФС у Чернівецькій області, є протиправною, а тому підлягає скасуванню.
Розглядаючи питання по законність та обґрунтованість судового рішення, яким позов задоволено, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України декларовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI під єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування розуміють консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Під застрахованою особою розуміють фізичну особу, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI).
Отже,  єдиний соціальний внесок є обов`язковим платежем, метою якого є забезпечення захисту прав застрахованих осіб, які такий внесок сплачували самостійно або за них такі внески сплачувались іншими особами.
Приписами  частини 1 статті 12 Закону № 2464-VI визначено, що завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску.
Нормами пункту 3 частини 2 статті 12 Закону України №2464-VI передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.
Статтею 4 Закону №2464-VI визначено перелік платників єдиного соціального внеску, серед яких фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини 1).
Згідно частини 4 статті 4 Закону №2464-VI визначено перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску, зокрема такими є особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тому, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач відноситься до категорії осіб, наведених у частині 4 статті 4 Закону №2464-VI, а також те, що він в період з 15.05.2003 року по 19.12.2018 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, слідує, що він у вказаний період був платником єдиного соціального внеску.
Частиною 2 статті 6 Закону №2464-VI визначені обов`язки платника єдиного внеску, серед яких обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1), подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю (пункт 4).
Згідно частини 3 цієї ж статті Закону №2464-VI обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону. Тобто ці обов`язки поширювалися і на позивача.
Разом з тим, згідно частини 4 статті 6 Закону №2464-VI у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою-підприємцем.
З наведеного вбачається, що навіть після припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа зобов`язана сплатити нараховані їй або нею єдиний соціальний внесок.
При цьому, судом встановлено, що 19.12.2018 року позивач за власним рішенням припинив підприємницьку діяльність, про що свідчить відмітка у зазначених ідентифікаційних даних ОСОБА_1 , однак не був знятий з обліку контролюючого органу (а.с.68).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року № 1774-VIII) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Приписами пункту 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Під мінімальним страховим внеском Закон №2464-VI розуміє суму єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини 1 статті 1), тоді як під максимальною величиною бази нарахування єдиного внеску розуміється максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок (пункт 4 частина 1 статті 1 Закону №2464-VI).
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Так, мінімальний страховий внесок у 2017 році (розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017 року - 3200,00 грн.) складав 3200 грн. х22%=704,00 грн./міс.; мінімальний страховий внесок у 2018 році (розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 року - 3723,00 грн.) складав 3723 грн.х22%=819,06 грн./міс.
Отже, оскаржуваною вимогою визначено, що позивачу належить сплатити наявну за ним заборгованість по єдиному соціальному внеску за 2017 рік у сумі 8448,00 грн. (704,00 грн. х 12 міс) та за три квартали 2018 року у сумі 7371,54 грн. (819,06 грн. х 9 міс.).
Проте, колегія суддів наголошує на тому, що позивач з 20.08.2008 року працевлаштований у ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги», що підтверджується довідкою з місця роботи від 11.11.2019 року №168, і як зазначено вище саме в цей період (2017 рік та три квартали 2018 року) йому, як фізичній особі-підприємцю, нараховувався до сплати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Колегія суддів звертає увагу, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у справі №440/2149/19 від 04 грудня 2019 року.  
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  вимога про сплату боргу (недоїмки) від 20.03.2019 року №Ф-14066-56 в сумі 15819,54 грн., видана Головним управлінням ДФС у Чернівецькій області, є протиправною, а тому підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області залишити без задоволення, а  рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі  28 травня 2020 року.

          
Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Охрімчук І.Г.    Смілянець Е. С.