Ухвала
Іменем України 
 
8 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 348/1057/19
провадження № 51-2234ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 , 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 6 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 ,
 
встановив:
 
За вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі ? КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 1 ст. 262 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 6 лютого 2020 року вирок залишено без змін.
 
За вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення розбою, тобто нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та поєднаний із її без передбаченого законом дозволу.
 
 У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 6 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 скасувати, у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що виразилось у не перевірці в повному обсязі доводів викладених у його апеляційній скарзі та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, внаслідок його м`якості та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
 
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5  у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушеннях та правильність кваліфікації його дій                у касаційній скарзі не оспорюються.
 
Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими. 
 
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.
 
Згідно зі ст. 414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість.
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5  покарання, суд урахував характер і тяжкість вчинених злочинів, дані про особу винуватого, а саме те, що ОСОБА_5 посередньо характеризується за місцем проживання, неодноразово судимий, в тому числі, за вчинення корисливих злочинів, на обліку в психіатричному кабінеті Надвірнянської ЦРЛ не перебуває, однак перебуває з 25 червня 2001 року на обліку в наркокабінеті Надвірнянської ЦРЛ з діагнозом хронічний алкоголізм. Обставини, що обтяжують покарання та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
 
На підставі цих даних суд першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення  ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
 
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, аналогічні доводи щодо м`якості призначеного покарання таістотного порушення вимог кримінального процесуального закону прокурор наводив в апеляційній скарзі, та суд апеляційної інстанції перевірив їх та обґрунтовано визнав безпідставними, зазначивши, що покарання, призначене  ОСОБА_5 , є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
 
Апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, відповідно               до ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) належним чином мотивував прийняте рішення.Підстав вважати ухвалу апеляційного суду незаконною чи необґрунтованою, на чому наполягає прокурор, колегія суддів не вбачає.
 
Захід примусу, призначений  ОСОБА_5 , відповідає загальним засадам призначення покарання, є достатнім і справедливим, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення з мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, відсутні.
 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора й доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з                           п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
На підставі викладеного,  керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд 
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 6 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                        ОСОБА_3