КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД                                      
                                                                                03680, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-А
                                                                         Факс 284-15-77    е-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Справа №  754/9719/18                                                                                            Головуючий у 1 інстанції - Бабко В.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1694/2020                                                         Доповідач - Мараєва Н.Є. 

                                                        ПОСТАНОВА 
                                                   ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
16.03.2020 р.   Київський  апеляційний  суд  в складі  суддів судової  палати з розгляду 
цивільних  справ :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів -  Заришняк Г.М., Рубан С.М.
Розглянули у порядку  письмового  провадження в приміщенні Київського  апеляційного 
суду
Цивільну справу за апеляційною скаргою 
        представника  АТ КБ «ПриватБанк»
на  рішення  Деснянського районного суду м. Києва від 23.08.2019 р.
в справі за позовом  АТ КБ «ПриватБанк»  до  ОСОБА_1 
         про  стягнення  заборгованості
Заслухавши  доповідь  судді Мараєвої Н.Є.,  перевіривши  
матеріали   справи, обговоривши  доводи  апеляційної  скарги, колегія суддів,-
                                                             В с т а н о в и л а :
 
Рішенням  Деснянського районного суду м. Києва від 23.08.2019 р.  частково задоволено  позов АТ КБ «ПриватБанк»  до  ОСОБА_1   про  стягнення  заборгованості, а  саме : стягнуто з ОСОБА_1    на  користь АТ КБ «ПриватБанк»  заборгованість за кредитним  договором в сумі  5000 грн. та  судові  витрати  в сумі 704,80 грн.;  в решті  позовних  вимог  відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить  це рішення скасувати в частині  відмови у стягненні  суми  і постановити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема,  що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.
Апеляційна  скарга задоволенню не підлягає  з таких  підстав.
Як  вбачається з  матеріалів  справи і  встановлено  судом, 04.07.2014 р. між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір б/н від 04.07.2014 р., відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.
Банком зобов`язання за договором виконані, а саме відповідачу було  надано кредитні кошти в розмірі 5000,00 грн. 
Відповідачка порушила умови договору в частині повернення кредиту та  сплати відсотків за  користування кредитом та не виконала взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовилася  від виконання договірних зобов`язань. 
Київський апеляційний суд
8COAKKA*aaaage+[L\J\P\D\F
АСЕД "Апеляція"

Обгрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що відповідачка неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, тому АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 27135,15 грн., з яких: тіло кредиту - 12025,14.грн., нарахованих відсотків за користування кредитом - 2439,17 грн., нарахованої пені -10902,50 грн., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в розмірі - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1268,34 грн. 
Згідно  ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином  відповідно до умов договору. 
Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. 
Згідно ст.525 ЦК України  одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов  не  допускається, якщо інше не  встановлено договором  або законом.
Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору. 
Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Згідно  ч.ч.1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви позичальника, у якій вказано, що вона разом з Умовами і тарифами складає між сторонами кредитний договір. Пунктом цих Умов передбачено, що відповідач зобов`язується погашати заборгованість за цим Кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором;  у разі невиконання зобов`язань за Договором на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту Овердрафту), оплати Винагороди Банку. 
Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно  ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. 
Згідно  ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 
Отже, в разі укладення договору, кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).  
У заяві позичальника від 04.07.2014 процентна ставка не зазначена. 
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті Приватбанку,  як невід`ємні частини спірного договору. 
Проте,  матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. 
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що  було зазначено  у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).
Також суд правильно вважав, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті банку і не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.07.2014 р. шляхом підписання заяви-анкети. 
А тому,  відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
Крім того, враховуючи, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача  неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.  
Тому, суд правильно зазначав, що у даному  випадку немає підстав вважати, що Умови та правила надання банківських послуг є договором приєднання у розумінні ст.634 ЦПК України;  що за  таких обставин, без наданих  підтверджень  про конкретні запропоновані  відповідачці  Умови  та  правила  банківських  послуг, відсутність в  анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, - надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Така правова позиція  викладена у постанові Великої палати Верховного Суду №342/180/17 від 03 липня 2019 року. 
Крім того, відповідно до ст.42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організації споживачів. 
Згідно  Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів  споживачів» від 09.04.1985 р. №39/248,  визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. 
Виходячи зі змісту ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Тому, суд правильно вважав, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем  позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов,  які вважав узгодженими банк;  що  такі Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору від 04.07.2014 р. 
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності  і уможливив би покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.  
Крім того,  укладений між сторонами кредитний договір від 04.07.2014 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення  кредиту (користування ним). 
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку  позивачу АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми  кредитних  коштів.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17-ц.
Тому,  суд  правильно дійшов  висновку щодо часткового задоволення  позовних вимог та  наявності правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі який наданий позивачем заборгованість в розмірі 5000 грн.
Суд також   правильно  вважав, що у задоволенні інших вимог  слід  відмовити. 
Так, щодо стягнення з відповідача відсотків за користування наданими коштами, то суд вірно зазначав, що у різний період часу, позивач здійснюючи нарахування відсотків за кредитним договором, застосовував різну процентну ставку, в тому числі і різну підвищену процентну ставку на прострочену заборгованість.  
Такі дії банку суперечать  ст. 1056-1 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки позивачем не надано суду доказів, що боржник був належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, які здійснені банком в односторонньому порядку, та погодився на нові умови договору. При цьому, Анкета-заява не містить умов щодо розміру процентної ставки, а визначений в Тарифах розмір процентних ставок та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не підписані позичальником, що світить про відсутність підстав для стягнення процентів.  
Такі висновки суду  відповідають   правовій позиції Верховного Суду України, викладеній  у постанові від 12 вересня 2012 року № 6-57ц12, та Верховним Судом у постанові від 14 березня 2018р. у справі № 515/1844/16-ц. 
Що стосується стягнення пені та штрафів, суд  зазначав, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.  
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). 
Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). 
Згідно статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. 
Таким  чином,  відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. 
На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом частково задоволено позов, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 704,80грн.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування  не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом  повно  з`ясовано  обставини  справи, дана належна оцінка доказам. 
Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують.  
Підстав для скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368,  374, 375, 376, 381- 384, ч.1 ст.369 ЦПК України, колегія суддів, -
                                                        П о с т а н о в и л а :   
Апеляційну скаргу  представникаАТ КБ «ПриватБанк» - залишити без задоволення,  а   рішення  Деснянського районного суду м. Києва від 23.08.2019 р.  - залишити  без  змін. 
Постанова  оскарженню  не підлягає.
 
Головуючий  :   
                                                                               Судді :