ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

18 березня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/3936/17 
Номер провадження 22-ц/816/814/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Орлова І. В. 

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 червня 2017 року в складі судді Хитрова Б.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 13 червня 2017 року,

                                                         В С Т А Н О В И В:

04 квітня 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 06 вересня 2012 року у розмірі 104890,10 грн, з яких: 51277,73 грн – заборгованість за тілом кредиту; 9443,29 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 44169,08 грн 73 коп. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 червня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за Додатковою угодою від 02 квітня 2013 року до договору № б/н від 18 листопада 2004 року в розмірі 104890,10 грн, з яких: 51277,73 грн - заборгованість за кредитом; 9443,29 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 44169,08 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1600 грн в рахунок повернення судового збору.
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вищевказаного заочного рішення суду від 13 червня 2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з судовим рішенням, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. 
В доводах апеляційної скарги зазначається, що станом на 31 жовтня 2013 року позичальник прострочила виконання кредитного зобов`язання, у зв`язку з чим за кредитним договором виникла прострочена заборгованість, тому у банку виникло право на повернення кредиту достроково, у зв`язку з чим строк виконання основного зобов`язання змінився. Ураховуючи викладене та те, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 04 березня 2014 року в сумі 2000 грн,  заявник апеляційної скарги вважає, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом у квітні 2017 року, тим самим, пропустив строк позовної давності, про що заявляла відповідач, що і є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, представник відповідача вказав на те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення вимоги до позичальника згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 18 листопада 2004 року уклали Договір № 6000113 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки (а.с. 6).
Крім того, 06 вересня 2012 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору про надання банківських послуг від 18 листопада 2004 року, за умовами якої встановлено кредитну заборгованість у розмірі 70142,84 грн, дата остаточного погашення заборгованості за договором визначена до 30 серпня 2015 року, а розмір щомісячного платежу склав  2544,64 грн. Погашення заборгованості за договором мало здійснюватись з 25 по 30 число кожного місяця у відповідності до Графіку (Додаток 1) шляхом перерахування  коштів на транзитний рахунок (а.с. 7).
Відповідно до п. 1.5 вказаної додаткової угоди за умови належного виконання позичальником своїх зобов`язань по сплаті платежів позичальник сплачує проценти в розмірі 18% річних. При цьому, всі комісії та винагороди за договором не нараховуються. Також, за умовами п. 1.6.3 додаткової угоди позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15 % від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день). При цьому, відсотки та комісії за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються (а.с. 7). 
З розрахунку заборгованості вбачається, що з 02 квітня 2013 року за наданим кредитом (тілом кредиту) виникла прострочена заборгованість. Останній платіж за кредитним договором позичальник здійснила 04 березня 2014 року в сумі 2000 грн, який було спрямовано на погашення пені (а.с. 4 - 5).
Під час розгляду заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд оскарженого заочного рішення її представник ОСОБА_2 подав письмові пояснення, в яких також просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог банку (а.с.  96 – 98).

Відповідно до ст. 526, ч. 1 ст. 529 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
З матеріалів справи вбачається, що позивач виконав умови кредитного договору та надав позичальниці кредитні кошти, проте, остання порушила взяті на себе зобов`язання щодо вчасного повернення кредиту, тому за договором виникла заборгованість.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (вказаного висновку про правильне застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 28 березня 2018 року).
Оскільки за умовами договору відповідачка мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту кожного місяця впродовж строку кредитування, тобто з 06 вересня 2012 року по 30 серпня 2015 року, тому перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.
Ураховуючи викладене, колегія суддів не може взяти до уваги доводи представника відповідачки в апеляційній скарзі про те, що строк позовної давності до всієї суми заборгованості за кредитом обчислюється з моменту невиконання позичальником зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів. 
Разом з тим, з розрахунку заборгованості вбачається, що прострочена заборгованість зі сплати щомісячних платежів по погашенню кредиту виникла у відповідачки з 02 квітня 2013 року, а останній платіж за кредитним договором вона здійснила 04 березня 2014 року в сумі 2000 грн, який було спрямовано на погашення пені (а.с. 4 - 5).
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Про застосування позовної давності заявлено представником відповідача у суді першої інстанції під час розгляду заяви про перегляд оскарженого заочного рішення суду (а.с.  96 – 98).
Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору стосовно щомісячної сплати платежів, а тому стягнув заборгованість у заявленому позивачем розмірі, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 51277,73 грн, нарахованими відсотками у розмірі 9443,29 грн та 44169,08 грн пені.
У той же час, беручи до уваги ті обставини, що повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи 13 червня 2017 року на 10-00 год. повернулося до місцевого суду не врученим з відміткою «за зазначеною адресою не знаходиться» та наявність у матеріалах справи клопотання відповідачки про відкладення дати розгляду справи у зв`язку з необхідністю звернення за правничою допомогою (а.с. 33 – 34), яке суд залишив без задоволення, тому, на думку колегії суддів, наявні підстави для вирішення судом апеляційної інстанції клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, яке було заявлене як до суду першої інстанції під час вирішення питання про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі.
Ураховуючи вищенаведені норми матеріального права і встановлені у справі обставини щодо виникнення простроченої заборгованості (з 02 квітня 2013 року), обов`язок відповідачки повертати суму кредиту та сплачувати проценти щомісячними платежами з 25 по 30 число впродовж строку кредитування (сума щомісячного платежу 2544,64 грн, що включає тіло кредиту та проценти) та  дію строку кредитування (дата остаточного погашення заборгованості 30 серпня 2015 року) (а.с. 7), тому до вимог щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентам за користування кредитними коштами початок перебігу позовної давності визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.
Таким чином, беручи до уваги також і обставини того, що з даним позовом банк звернувся до суду 04 квітня 2017 року, тому колегія суддів вважає, що період за який підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та процентами становить з 04 квітня 2014 року по 30 серпня 2015 року. Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та процентами у загальному розмірі 43258,88 грн (2544,64 грнх17 міс), виходячи з того, що за графіком погашення заборгованості щомісячний платіж встановлений у розмірі 2544,64 грн, що включає в себе суму тіла кредиту та проценти, оскільки інший заявлений розмір заборгованості знаходиться за межами трирічного строку позовної давності.
При цьому, необхідно врахувати, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, заслуговують на увагу колегії суддів доводи представника відповідача в апеляційній скарзі про те, що у спірних правовідносинах вимоги банку про стягнення процентів та пені після 30 серпня 2015 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. 
Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення пені за прострочення виконання кредитного зобов`язання, колегія суддів бере до уваги той факт, що згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік незалежно від подання заяви.
Із розрахунку позивача вбачається, що період нарахування пені становить з 18 вересня 2012 року по 17 січня 2017 року (стовпчик 12). Відповідно до умов кредитного договору від 06 вересня 2012 року (п. 1.6.3) банк мав право нараховувати пеню за прострочення виконання зобов`язання, починаючи з наступного дня, який слідує за днем неповернення кредиту (32-й день) до закінчення строку кредитування (30 серпня 2015 року). З урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені в даному випадку сплив у серпні 2016 року, в той час як позивач звернувся із вказаним позовом до суду в квітні 2017 року, у зв`язку з чим позов банку в частині стягнення пені не підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового про  часткове задоволення позову банку, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника відповідача підлягає частковому задоволенню.
Оскільки позовні вимоги задоволено на 41 %, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 656 грн (41 % від 1600 грн). Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 984 грн (41 % від сплачених 2400 грн).

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд,

                                                          П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 червня 2017 року скасувати.
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2012 року за тілом кредиту та процентами в сумі 43258,88 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 656 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 984 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                                                               С.Г. Хвостик 

Судді:                                                                                           О.І. Собина

                                                                                                      І.В. Орлов