Постанова
Іменем України
 
26 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 201/12422/14-ц
провадження № 61-1027св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про повернення банківського вкладу, виплату нарахованих відсотків, неустойки, відшкодування моральної шкоди.
 
На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 25 червня 2008 року між нею та ПАТ «ОТП Банк» укладений депозитний договір № 308/515/08 та ощадний договір № 308/516/08 із щорічною сплатою відсотків 6,25 % на суму 578 560,00 грн, що еквівалентно 45 200, 00 дол. США. Зазначала, що 02 вересня 2014 року звернулась до банку із заявою про повернення внесених коштів та відсотків згідно з договорами, яка одержана банком 03 вересня 2014 року. Посилаючись на те, що 05 вересня 2014 року банк повинен був повернути кошти у розмірі 45 200,00 дол. США та сплатити належні відсотки, але не повернув, що порушило її права, а тому вона звернулася до суду.
 
Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим, таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з          ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 67 368, 34 дол. США, з яких 45 200,00 дол. США - розмір вкладу, 22 168,34 дол. США - розмір нарахованих за вкладом відсотків. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, касаційний суд послався на те, що вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не перевірили належним чином доводів ПАТ «ОТП Банк» про те, що грошові кошти у розмірі 45 200,00 дол. США за договором про ощадний банківський вклад від 25 червня 2008 року повністю повернуті ОСОБА_1 , що підтверджується заявами ОСОБА_1 на видачу готівки від 02 липня 2008 року, 15 липня 2008 року, 22 липня 2008 року, 05 серпня 2008 року, 08 серпня 2008 року, 14 серпня 2008 року, 18 серпня 2008 року, 20 серпня 2008 року, 03 вересня 2008 року, у зв`язку з чим не мотивували, чи є зазначені докази належними та допустимими та чому суди не взяли їх до уваги.
 
Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 67 368,34 дол. США, з яких 45 200,00 дол. США - розмір вкладу, 22 168,34 дол. США - розмір нарахованих за вкладом відсотків. Вирішено питання стосовно судових витрат.
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, керувався тим, що відповідач грошові кошти за договором банківського вкладу на вимогу вкладника не повернув, а тому позов вважав частково обґрунтованим. Суд зазначив, що банком не надано належних і допустимих доказів виплати і повернення ОСОБА_1 грошових коштів, надані відповідачем документи є фотокопіями, які не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позову, а із заявою про витребування доказів банк не звертався і доводів щодо знаходження таких доказів не наводив.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції посилався                         на те, що належність представлених доказів отримання позивачем грошових              коштів підтверджуєтеся листом Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 від 27 листопада 2018 року за № 114-5083 вих-18 щодо наявності оригіналів заяв                на видачу готівки ОСОБА_1 у матеріалах кримінального провадження № 12012040660000780 відносно ОСОБА_1 . Висновок суду першої інстанції про ненадання банком належних та допустимих доказів виплати ОСОБА_1 грошових коштів є хибним. Відповідно до матеріалів справи всі оригінали підтверджуючих документів були вилучені під час досудового розслідування та перебувають в матеріалах кримінального провадження № 12012040660000780 відносно ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що банк не надав первинних документів, якими би підтверджувався факт отримання позивачем грошових коштів за вкладом. 
 
Окрім цього, на переконання заявника, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги положення постанови Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2003 року за № 768/8089, що діяла на час укладення договору.
 
Станом на момент розгляду справи відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходив.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 17 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Погрібному С. О.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, витребувано матеріали цивільної справи № 201/12422/14-ц із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та надано учасникам справи строк на подання відзиву на касаційну скаргу. 
 
08 лютого 2019 року матеріали цивільної справи № 201/12422/14-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року заяву судді-доповідача Погрібного С. О. про відвід задоволено. Відведено суддю-доповідача Погрібного С. О. від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду                     від 18 грудня 2018 року. Передано цивільну справу № 201/12422/14-ц для здійснення повторного автоматизованого розподілу. 
 
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року № 453/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 201/12422/14-ц між суддями 17 лютого 2020 року призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону                         № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним Товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено договір про ощадний банківський вклад, за умовами якого банк зобов`язався прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 45 200,00 дол. США шляхом списання з її поточного рахунку, який відкрито в цьому ж банку, та зарахувати ці кошти на вкладний рахунок ОСОБА_1 , відкритий у ПАТ «ОТП Банк».
 
03 вересня 2008 року ОСОБА_1 подала у відділення банку заяву про розірвання договору про ощадний банківський вклад від 25 червня 2008 року та виплату нарахованих відсотків, у якій просить вважати дану заяву підставою для закриття вкладного рахунку.
 
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти у загальній сумі 45 200,00 дол. США, що підтверджується заявами про видачу готівки ОСОБА_1 : заявою на видачу готівки від 02 липня 2008 року № 1 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 500,00 дол. США; заявою про видачу готівки від 15 липня 2008 року № 1 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 4 000,00 дол. США; заявою про видачу готівки від 22 липня 2008 року № 1 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 5 000,00 дол. США; заявою про видачу готівки від 05 серпня 2008 року № 3 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 3 000,00 дол. США; заявою про видачу готівки від 08 серпня 2008 року № 7 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 1 200,00 дол. США; заявою про видачу готівки від 14 серпня 2008 року № 5 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 300,00 дол. США; заявою про видачу готівки від 18 серпня 2008 року № 7 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 300,00 дол. США; заявою від 03 вересня 2008 року про розірвання договору про ощадний банківський рахунок та виплати відсотків на поточний рахунок; заявою про видачу готівки від 03 вересня 2008 року № 6 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 25 900,00 дол. США.
 
Також, 02 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «ОТП Банк» із заявою про повернення внесених коштів та відсотків згідно з договором про ощадний банківський вклад, укладений 25 червня 2008 року між нею та банком, оскільки за період з 2008 року до 2014 року вона не отримала суму вкладу в розмірі                                 45 200,00 дол. США разом із відсотками.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
 
Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
 
За правилом статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
 
Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
 
Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суду, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що грошові кошти у загальній сумі 45,200,0 дол. США ОСОБА_1 у банку отримувала, що підтверджується заявами про видачу готівки, а саме: заявою на видачу готівки                        від 02 липня 2008 року №1 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 500,000 дол. США; заявою про видачу готівки від 15 липня 2008 року № 1  про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 4 000,00 доларів США; заявою про видачу готівки від 22 липня 2008 року № 1 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 5 000,00 дол. США; заявою про видачу готівки  від 05 серпня 2008 року № 3 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 3 000,00 доларів США; заявою про видачу готівки від 08 серпня 2008 року № 7 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 1 200,00 дол. США; заявою про видачу готівки від 14 серпня 2008 року № 5 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 300,00 дол. США; заявою про видачу готівки від 18 серпня 2008 року № 7 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 300,00 дол. США; заявою від 03 вересня 2008 року про розірвання договору про ощадний банківський рахунок та виплати відсотків на поточний рахунок; заявою про видачу готівки від 23 вересня 2008 року № 6 про зняття з рахунку грошових коштів у розмірі 25,900 дол. США, тому позовні вимоги є безпідставними.
 
Також апеляційний суд правильно врахував, що всі оригінали підтверджуючих документів були вилучені під час досудового розслідування та перебувають в матеріалах кримінального провадження № 12012040660000780 відносно ОСОБА_1 .
 
Доводи заявника про те, що банк не надав первинних документів, якими би підтверджувався факт отримання позивачем грошових коштів за вкладом Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
 
Пунктом 3 розділу І Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 (далі - Інструкція), яка була чинною на момент видачі суми депозиту, передбачено, що до касових операцій, які регламентуються цією Інструкцією, належать, зокрема, і видача готівки національної та іноземної валюти клієнтам з їх рахунків за видатковими касовими документами через касу банку або із застосуванням платіжних карток з їх рахунків чи відповідного рахунку банку через його касу або банкомат.
До касових документів, які оформлюються згідно із цією Інструкцією, належить заява на видачу готівки (пункт 1 глави 1 розділу III Інструкції) та визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються прийняття і видача готівки (пункт 2 глави           1 розділу III Інструкції). Форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи-отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.
 
Зокрема, видача готівки проводиться відповідно до заяви про видачу готівки, форма якої зазначена у додатку 8 до Інструкції.
 
Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу III Інструкції видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо; за видатковим касовим ордером - працівникам банку за внутрішньобанківськими операціями; за документами на отримання переказу в готівковій формі, установленими відповідною платіжною системою, - фізичним особам. У видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) працівник банку перевіряє: повноту заповнення реквізитів на документі; наявність підписів посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів, і тотожність їх зразкам; належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; у разі отримання готівки за довіреністю - правильність оформлення довіреності на отримання готівки; наявність підпису отримувача.
 
Таким чином, відповідно до зазначених правил, що регулювали питання приймання/видачі готівки на момент видачі позивачу суми депозиту, належним документом, що підтверджував отримання з каси банку, була саме заява на видачу готівки. Верховним Судом враховано, що Інструкцією не встановлено обов`язку банку видавати будь-які інші касові документи на підтвердження проведення грошової операції. 
 
Темпоральний аналіз Інструкції з прийнятими у подальшому Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 та Інструкції про     ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2018 року № 103 підтверджує зазначений висновок. 
 
Так, у зазначених інструкціях (пункт 3.13 розділу IV та пункт 151 відповідно) зазначено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний (зобов`язана/зобов`язане) надати у вигляді паперового або електронного документа клієнту після завершення видачі готівки один примірник видаткового касового документа (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, інше) відповідно до законодавства, умов договору та згідно з внутрішньобанківськими правилами, правилами платіжної системи.
 
На переконання Верховного Суду зазначене підтверджує висновки апеляційного суду про те, що факт отримання суми вкладу позивачем підтверджується належними документами, у цьому випадку - заявами на видачу готівки.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну                   відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим,                   різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі                    статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішень не впливають. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України (в редакції на момент подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:	 	І. Ю. Гулейков	
 	 	     	
 	 	А. С. Олійник	
 	 	     	
 	 	В. В. Яремко