Справа № 345/4446/19 
Провадження № 22-ц/4808/158/20 
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2020 року м. Івано-Франківськ
       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого                Матківського Р.Й.
               суддів:                 Максюти І.О., Горейко М.Д.,
секретаря                Маслей А.М.,
з участю:         представника апелянта – ОСОБА_1 ,представників позивача ОСОБА_2 та Даніва М.І.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 – ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2019 року, ухвалене суддею Юрчаком Л.Б.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування
Ужовтні 2019 року позивач  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просив зобов`язати ОСОБА_4 передати належний йому на праві приватної власності транспортний засіб марки FORD модель TRANSIT CONNECT (2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі – спірний автомобіль).
Позовну заяву обґрунтував тим, що йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить спірний автомобіль. 15 липня 2017 року на ім`я відповідача він видав довіреність, посвідчену нотаріусом на право володіння, користування і розпорядження належним спірним автомобілем. 
Позивач зазначив, що 04.09.2019 року він скасував вказану довіреність, неодноразові його звернення до відповідача про поверненння автомобіля, свідоцтва про його реєстрацію і ключів були безрезультатними.
Посилаючись на зазначене, на підставі ст.387 ЦК України просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2019 рокупозов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_4 передати ОСОБА_3 належний йому на праві приватної власності (відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , виданого Калуським ВРЕР при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області 05.06.2013 року) транспортний засіб марки FORD модель TRANSIT CONNECT (2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ).
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в розмірі 2768,40 грн.
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що відповідач не набула права власності на спірний автомобіль, довіреність від 15.07.2017 року на користування, володіння і розпорядження автомобілем скасована позивачем 04.09.2019 року і нею це майно власнику в добровільному порядку не повернуте, тому відповідач є недобросовісним володільцем цього автомобіля, і відповідно до ст.387 ЦК України зобов`язаний повернути його позивачу.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На рішення суду представник відповідача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, провадження по справі закрити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував наступних обставин. Між позивачем і апелянтом були наявні договірні відносини і 15.07.2017 року був укладений усний договір купівлі-продажу спірного автомобіля. Таємно від апелянта позивач звернувся до нотаріуса про із заявою про скасування довіреності, що суперечило меті правовідношення та його юридичному змісту. Про те, що довіреність можна достроково скасувати апелянту не було відомо, вона тільки знала, що термін дії довіреності закінчується 15.07.2022 і протягом цього часу вона має всі належні права власника і може зареєструвати право власності на спірний автомобіль, що було гарантовано перед апелянтом у момент видачі довіреності. Вимогу про повернення спірного автомобіля до вирішення цього питання в суді, позивач не ставив, вона дізналась про це із позовної заяви.
Суд не перевірив правову підставу застосування до даних правовідносин ст.387 ЦК України, яка у даному випадку не підлягала застосуванню, оскільки між сторонами виникли договірні відносини, тому мала застосуватись ст.391 ЦК України, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 27.05.2015 у справі №6-92цс15.
Також представник апелянта не погоджується із висновком суду, про те, що відповідача та її представника було належно повідомлено про розгляд справи 01.11.2019 року.
Крім того, висновок суду про те, що позивач поніс витрати на правову допомогу в розміі 2000 грн, виходячи із ордеру та квитанції, на думку представника апелянта, є помилковим, оскільки позивач, у порушення ст.187 ЦПК України, не надав суду договір про надання правової допомоги, детального опису робіт (наданих послуг), без яких визначити обсяг робіт, розрахунок та розмір витрат, неможливо.
Позивач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САР № НОМЕР_4 належить автомобіль марки FORD модель TRANSIT CONNECT, білого кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , що підтверджується листом Територіального сервісного центру №2642 від 30.10.2019 року №Д-178-з-ОП (34).
15 липня 2017 року позивач на ім`я відповідача видав довіреність на користування, володіння і розпорядження вказаним транспортним засобом зі всіма правами, наданими згідно із законом його власнику, яка дійсна до 15.07.2022 року і посвідчена приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Лесюк П.В. Разом із довіреністю позивач передав відповідачу сам автомобіль, ключі від нього і свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу(а.с.24).
Вказані обставини визнаються сторонами.
04 вересня 2019 року позивачем в приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Лесюк П.В. скасована довіреність, видана на ім`я відповідача 15.07.2017 року, що підтверджується копією заяви із посвідченим нотаріально підписом позивача (а.с.8).
Як стверджує позивач і не спростовано відповідачем, на день розгляду справи судом відповідачем не повернуто позивачу належний йому на праві приватної власності автомобіль, ключі від нього і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Факт перебування автомобіля у відповідача визнаний нею у поданому 28.10.2019 року до суду відзиві на позовну заяву.
Позиція суду апеляційної інстанції
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представників позивача, які доводи скарги заперечили, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
       За правилами статей 317, 319, 658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу.
Продавцем майна за договором купівлі-продажу згідно зі статтею 658 ЦК України має бути лише власник або належним чином уповноважений на укладення такого договору представник.
Відповідач ОСОБА_4 є особою, яка заволоділа спірним автомобілем на законних підставах, оскільки останній був переданий їй у розпорядження власником цього майна ОСОБА_3 на підставі довіреності від 15 липня 2017 року, разом з тим, після скасування цієї довіреності 04 вересня 2019 року, правова підстава, на якій відповідач користувалася та розпоряджалася автомобілем відпала, тому суд першої інстанції дішов обґрунтованого висновку про те що відповідач з моменту скасування довіреності є недобросовісним володільцем спірного автомобіля і зобов`язана повернути його позивачу.
Установивши, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля між його власником та ОСОБА_4 не укладався, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про про витребування майна з чужого незаконного володіння.
       Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Такою усталена практика Верховного Суду (постанови від 28 лютого 2019 року у справі № 177/416/16 та від 26 вересня 2018 року у справі № 731/477/16-ц та інші).
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Апелянт у даній справі не подав жодного переконливого, достовірного та достатнього доказу, що між сторонами укладався інший договір ніж договір доручення.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що між позивачем і відповідачем був укладений усний договір купівлі-продажу спірного автомобіля.
Відповідач в апеляційній скарзі посилається також на те, що таємно від апелянта позивач звернувся до нотаріуса про із заявою про скасування довіреності, що суперечило меті правовідношення та його юридичному змісту. Про те, що довіреність можна достроково скасувати їй не було відомо, вона тільки знала, що термін дії довіреності закінчується 15.07.2022 і протягом цього часу вона має всі належні права власника і може зареєструвати право власності на спірний автомобіль, що було гарантовано перед апелянтом у момент видачі довіреності.
Такі доводи колегія суддів відхиляє, оскільки згідно ч.1 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Позивач ОСОБА_3 скористався вказаним правом, скасувавши видану ним довіреність. Більше того, зміст вказаної норми як зазначено у самій довіреності, позивачу було роз`яснено нотаріусом.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому рішення у вказаній частині є законним та обґрунтованим.
Попри те, висновок суду першої інстанції про те, що позивач поніс витрати на правову допомогу в розмі 2000 грн, є помилковим.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Всупереч вищенаведеній нормі закону, позивач на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу на надав суду першої інстанції договір про надання правової допомоги та детального опису робіт (наданих послуг), без чого неможливо встановити обсяг робіт, розрахунок та розмір витрат на правничу допомогу, тому такі витрати не можуть бути стягнуті. Суд вірно стягнув із відповідача витрати щодо оплати судового збору позивачем у розмірі 768,40 грн за подання позовної заяви, що підтверджується квитанцією.
Тому рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру судових витрат необхідно змінити з підстав порушення судом норм процесуального права, стягнувши із відовідача в користь позивача судові витрати з оплати судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 – ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2019 року в частині визначення розміру судових витрат в розмірі 2768,40 гривень змінити. Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) судові витрати з оплати судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.
Головуючий                                                                 Р.Й. Матківський
Судді                                                                         І.О. Максюта
                                                                       М.Д. Горейко