КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №753/16639/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/6078/2020                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Коліснику В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві  цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ванбуд» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року (суддя Комаревцева Л.В.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Ванбуд», реєстратора комунального підприємства «Реєстраційне бюро» міста Києва Сороки Валерія Миколайовича про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, скасування реєстрації права власності,
встановила:
 
у серпні 2019 року позивач звернувся  до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за інвестиційним контрактом №33/1 від 10 вересня 2004р. шляхом відчуження інвестиційного активу (майнових прав) на гаражний бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного 28 липня 2017р. між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Ванбуд»; скасування проведеної 6 березня 2019р. реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Сорокою В.М. реєстрації права власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 30628763; скасування рішення реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Сороки В.М. від 11 березня 2019р. про реєстрацію права власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 за ОСОБА_3 , індексний номер 45885768, та стягнення судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 17 липня 1998 року по 26 жовтня 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року у справі №753/14447/13-ц поділено їх спільне майно і у порядку компенсації вартості його частки з ОСОБА_2 на його користь стягнуто 1 244 867грн 84коп. 
Позивач посилався на те, що під час провадження у зазначеній справі ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року був накладений арешт на гаражний бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2, про що 11 червня 2014 року державним реєстратором УДР ГТУЮ у м. Києві Середою О.В. винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - арешт спірного гаражного боксу.
Позивач стверджував, що під час виконання рішення суду, постановою заступника начальника Дарницького ВДВС Києва від 1 березня 2018 року йому був переданий вказаний 

гаражний бокс у рахунок часткового погашення боргу ОСОБА_2 . Однак при оформлені права власності на гараж 15 липня 2019 року він дізнався, що право власності на гараж оформлено на ОСОБА_3 .
Позивач вважав недійсним договір від 28 липня 2017 року відступлення права вимоги шляхом відчуження інвестиційного активу (майнових прав), укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , так як вказаний договір був вчинений у період перебування гаражного боксу під арештом на підставі ухвали суду, та з метою уникнення звернення стягнення на нього для погашення заборгованості ОСОБА_2 .
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року позов задоволено, визнано недійсним договір від 28 липня 2017р.  відступлення права вимоги за інвестиційним контрактом №33/1 від 10 вересня 2004р. шляхом відчуження інвестиційного активу (майнових прав) на гаражний бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 м, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Ванбуд»; скасовано проведену 6 березня 2019р. реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Сорокою В.М. реєстрацію права власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 30628763; скасовано рішення реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Сороки В.М. від 11 березня 2019р. про реєстрацію права власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 за ОСОБА_3 , індексний номер 45885768, та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Ванбуд» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 536грн 80коп.
У поданій апеляційній скарзі ТОВ «Ванбуд» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, не врахування тієї обставини, що на час накладення судом арешту на гаражний бокс він не перебував у власності будь-якої особи, тому арешт не міг накладатися на гаражний бокс, а право власності було оформлено тільки 11 березня 2019р. за ОСОБА_3 .
Крім того, відповідач стверджує, що в матеріалах справи відсутнє будь-яке підтвердження арешту інвестиційного активу (майнових прав), що належали ОСОБА_2 на підставі Інвестиційного контракту № 33/1 від 10 вересня 2004р. про інвестування у нежитлове будівництво, тому остання мала право відчужити свої майнові права, а реєстратор правомірно зареєстрував право власності за ОСОБА_3 .
Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , реєстратор Сорока В.М., будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.237, 238, 244 т.1, с.с.28, 29, 32 т.2), у судове засідання двічі не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.
Оцінюючи заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Бабошина А.С. про відкладення розгляду справи на строк, що не буде перевищувати строку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, та відновлення сполучення між Вінницею та Києвом, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки із заяви адвоката Бабошина А.С. від 26 травня 2020 року вбачається, що він має намір прийняти участь у судовому засіданні, яке буде проведено 26 травня 2020 року у Віньковському районному суді Хмельницької області, а відтак запровадження в Україні карантину не є перешкодою для адвоката Бабошина А.С. взяти участь у судовому розгляді даної справи.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» на території регіонів із сприятливою епідемічною 

ситуацією запроваджується послаблення протиепідемічних заходів та дозволяється, зокрема, з 1 червня 2020 року перевезення пасажирів залізничним транспортом в усіх видах внутрішнього сполучення (приміському, міському, регіональному та дальньому) між регіонами в межах кількості місць для сидіння, передбачених технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортний засіб. 
Згідно рішення обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Вінницької обласної державної адміністрації від 31 травня 2020 року відновлено перевезення пасажирів  залізничним транспортом у пасажирських потягах категорії «Інтерсіті» з 1 червня 2020 року.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що введення на території України карантину постановою Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року не позбавляло можливості представника ОСОБА_2 - адвоката Бабошина А.С. прийняти участь у апеляційному розгляді даної справи 16 червня 2020 року.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Ванбуд» - адвоката Глущенка А.О., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивача та його представника - адвоката Гриньковського С.П., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року у забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя накладено арешт на гаражний бокс в підземному паркінгу по АДРЕСА_3 .
Відомості про арешт гаражного боксу (машиномісця НОМЕР_1) по АДРЕСА_1 внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Середою О.В. 11 червня 2014 року.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року у порядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 , зокрема, гаражний бокс в підземному паркінгу по АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за Ѕ частину майна, набутого за час шлюбу, у розмірі 1 244 867грн 84коп. 
На виконання рішення суду 27 травня 2015 року Дарницьким районним судом міста Києва виданий виконавчий лист, за яким відкрито виконавче провадження № 47865881 Дарницьким відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
Постановою заступника начальника відділу Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Медведєвої О.О. від 1 березня 2018 року у рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом передано ОСОБА_1 гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект П. Григоренка, 5-а.
28 липня 2017 року між ОСОБА_2 (продавець), ОСОБА_3 (покупець) та ТОВ «Ванбуд» (боржник) укладений договір відступлення права вимоги шляхом відчуження інвестиційного активу (майнових прав), за умовами якого ОСОБА_3 придбав інвестиційний актив (майнові права), вартістю 43 215грн, що належали ОСОБА_2 за інвестиційним контрактом № 33/1 від 10 вересня 2004 року, предметом якого був гаражний бокс в підземному паркінгу (машиномісце № НОМЕР_1 ) по АДРЕСА_1 .
6 березня 2019 року реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Сорока В.М. здійснив реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме 

майно права власності ОСОБА_3 на машиномісце, гараж АДРЕСА_5 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір був укладений у період перебування гаражного боксу під арештом та забороною його відчуження, а державна реєстрація права власності ОСОБА_3 здійснена у порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та наданим сторонами доказам, і ґрунтується на нормах матеріального права.
За положеннями ст. 50 закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). 
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За нормами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. 
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). 
Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. 
З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така 

ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. 
Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України). 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України в редакції, чинній на момент постановлення ухвали про забезпечення позову).
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про визнання спірного договору недійсним, так як він укладений з порушенням закону, оскільки об`єктом, відчуженим за цим договором, було забезпечено позов ОСОБА_1 про поділ майна (справа 753/14447/13).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень»  у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.
Враховуючи встановлення судом здійснення реєстрації права власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 за ОСОБА_3 у період перебування його під арештом, накладеного ухвалою суду, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, здійсненої на підставі недійсного договору, як похідної вимоги, що є правовим наслідком недодержання сторонами під час вчинення правочину вимог закону, так як недійсний правочин не створює юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України).
Доводи апеляційної скарги, що предметом спірного договору були майнові права ОСОБА_2 , на які не було накладено арешт, а право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 не були зареєстровані за будь-якою особою, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки ухвалою суду від 24 жовтня 2013 року був накладений арешт саме на гаражний бокс № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2, який був об`єктом інвестування за інвестиційний контрактом і на який на підставі спірного договору було зареєстровано право власності ОСОБА_3 .
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на час укладення спірного договору об`єкт інвестування був побудований та зданий у експлуатацію, що спростовує твердження апелянта про передачу ОСОБА_3 майнових прав на ще не існуюче майно.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367,  374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів
 
постановила:
 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ванбуд» залишити без 
задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року - без 
змін.

 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.

         Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

         Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                           Т.А. Семенюк