ПОСТАНОВА
Іменем України
Київ

10 березня 2020 року 
справа №826/9715/17
адміністративне провадження №К/9901/36704/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.
за участю секретаря судового засідання Статілко Ю. С.,
представників
позивача Кравчук Д. В. - адвокат за ордером від 27 січня 2020 року
відповідача Логовська Г. О. - на умовах самопредставництва, підпункт 28 пункту 6 Положення про ГУ ДПС у м. Києві
розглянувши в відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року у складі суддів Кобаля М.І., Беспалова О.О., Лічевецького І.О.
у справі №826/9715/17
за  позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у м. Києві, 
Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 (далі - платник податків, позивач у справі) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - контролюючий орган, перший відповідач у справі), Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - податковий орган, другий відповідач у справі) про скасування податкових повідомлень-рішень від 21.04.2015 №513-17 в частині визначеного ним податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі - 93 872, 30 грн., від 28.04.2016 №1888947-1305, в частині визначеного ним податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі - 466 899, 79 грн., від 17.07.2017 №88992-1305, в частині визначеного ним податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі - 339 369, 44 грн., з мотивів безпідставності їх прийняття.

Позовні вимоги мотивовано тим, що податковий орган частково невірно розрахував розмір податкового зобов`язання виходячи з розміру площі 8000,228 кв. м., тоді як за позивачем зареєстровано право власності на майновий комплекс загальною (літери А,Б,В) площею 1847, 20 кв. м. по АДРЕСА_1 . Відтак позивач вважає, що має сплачувати земельний податок лише за земельну ділянку, яка знаходиться виключно під належними їй приміщеннями, а не за всю земельну ділянку, на якій вони розташовані.

11 липня 2019 року Окружний адміністративний суд м. Києва відмовив у задоволенні позову, висновуючись з правомірності прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень, яка зумовлена тим, що вся площа земельної ділянки на якій розміщено об`єкт права власності позивача складає 8    000, 228 кв. м.

03 грудня 2019 року Шостий апеляційний адміністративний суд скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нову постанову, якою позов задовольнив повністю, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 21.04.2015 №513-17, від 28.04.2016 №1888947-1305, від 17.07.2017 №88992-1305. 

Задовольняючи позов суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивачу не належить на праві власності    земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 тому не можна вважати таку особу (власника нерухомого майна) платником земельного податку в розумінні статті 269 Податкового кодексу України. 

За позицією суду апеляційної інстанції, якщо нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, права на яку у особи (власника нерухомого майна) не оформлені, до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку, а саме відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом. 
Відтак, для повного захисту прав позивача суд апеляційної інстанції вважав за необхідне визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.04.2015 № 513-17, від 28.04.2016 № 1888947-1305 та від 17.07.2017 № 88992-1305 в повному обсязі.

У грудні 2019 року перший відповідач подав касаційну скаргу до Верховного Суду, в якій він, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 липня 2019 року. У касаційній скарзі податковий орган вказує, що позивач відповідно до норм податкового законодавства зобов`язана сплачувати земельний податок з фізичних осіб та наголошує на правильності обчислення податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб, виходячи з загальної площі земельної ділянки 8002,28 кв.м, на якій розташований майновий комплекс позивача.

15 січня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача та витребував справу № 826/9715/17 з Окружного адміністративного суду м. Києва.

13 лютого 2020 року справа №826/9715/17 надійшла до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу першого відповідача позивач просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

10 березня 2020 року першим відповідачем заявлено клопотання про заміну першого відповідача у справі з Головного управління ДФС у м. Києві на Головне управління ДПС у м. Києві, яке задоволено Судом з огляду на наявність підстав процесуального правонаступництва встановлених статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України.

Касаційний розгляд справи здійснюється в відкритому судовому засіданні відповідно до статті 344 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судове рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що позивач є власником майнового комплексу (літери А,Б,В), який розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 2240,7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу майнового комплексу від 25.04.2005 №4885. Майновий комплекс розташований на земельній ділянці загальною площею 8000,228 кв. м. 

Суд визнає, що прийняти ці істотні обставини (вважати їх фактично встановленими) які мають значення для справи не вбачається можливим з огляду на те, що вони встановлені на підставі недопустимих доказів. Так долучена до матеріалів справи фотокопія договору купівлі-продажу майнового комплексу не відповідає вимогам встановленим до письмових доказів положеннями частини другої, четвертої, п`ятої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд апеляційної інстанції установив, що позивачу не належить на праві власності    земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходиться належний позивачу на праві власності майновий комплекс (літери А,Б,В), що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у місті Києві від 18.11.2019 № 9-26-0.22-5546/2-19, при цьому судом не зазначено яка із обставин встановлена процесуальним законом у межах спірних правовідносин дозволила прийняти новий доказ на стадії апеляційного перегляду.

21.04.2015 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 286.5 статті 286  Податкового кодексу України податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення №513-17, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 122 044, 30 грн.  

28.04.2016 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення №1888947-1305, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 607021, 00 грн.  

17.07.2017 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 286.5 статті 286  Податкового кодексу України податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення №88992-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» за 2017 рік у сумі 441 217, 55 грн.

Оцінюючи спірні правовідносини суди попередніх інстанцій висновувалися із системного аналізу положень Земельного кодексу України та Податкового кодексу України.

Так, за положеннями статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, статтею 206 цього Кодексу передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Відповідно до статті 269 цього кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі.

Підпунктом 271.1.1 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Згідно з пунктом 271.2 статті 271 Податкового кодексу України рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до пункту 286.1 статі 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру.

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення - рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу (підпункт 286.5 статті 286 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році. 

Отже, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування).

З моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду. 

Аналіз наведених вище правових норм свідчить, що фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Оскільки позивач є власником нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 незважаючи на те, що остання не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належними їй на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Вказану правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 12 березня 2019 року у справі № 826/11633/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 826/13773/16.

Суд зазначає, що враховуючи наявність у позивача обов`язку щодо сплати земельного податку з фізичних осіб, суди попередніх інстанцій не встановили правильність обрахунку земельного податку, враховуючи усі вихідні дані для визначення правильного розміру вказаного платежу (нормативна грошова оцінка землі, її площа, призначення, та ін).

Проблемою цього спору є питання площі земельної ділянки на якій розташований майновий комплекс позивача за адресою АДРЕСА_1 (літери А, Б, В ), загальна площа якого за позицією першого відповідача складає 8000,228 кв. м., у той час як за позицією позивача з посиланням на договір купівлі-продажу майнового комплексу від 25.04.2005 №4885 площа цього майнового комплексу остаточно становить 2240,7 кв. м. (дані про площу цього комплексу у договорі зазначені з виправленнями). 

Позивач впродовж розгляду справи доводить, що площа належного їй на праві власності майна становить 1847, 20 кв. м. з посиланням на довідку про показники об`єкта нерухомого майна від 25.09.2017 № 23, складеної за наслідками поточної технічної інвентаризації майнового комплексу та копію технічного паспорту майнового комплексу, в подальшому належним об`єктом сплати земельного податку визначає площу 2240, 7 кв. м.

В матеріалах справи наявні докази об`єктів нерухомого майна з літерами Г та Д, площа яких не визначена з огляду на те, що це є самозабудова. Крім того, наявні докази зміни конструкцій та параметрів окремих частин майнового комплексу, Витяг з технічної документації №Н-00618/2006 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (кадастровий номер 75:316:047). 

Вказані документи та обставини не досліджені, не оцінені судами попередніх інстанцій, зміст та правові наслідки наведених документів не встановлені. Загальним порушенням є невідповідність усіх долучених до матеріалів справи документів вимогам письмових доказів встановлених статтею 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У зв`язку з вищенаведеним Суд визнає, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити частково.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року та рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 липня 2019 року скасувати, справу №826/9715/17 направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           Р. Ф. Ханова 

Судді:                                                                                                     С. С. Пасічник

                                                                                                          В. П. Юрченко