ПОСТАНОВА
Іменем України

30 березня 2020 року 

Київ

справа №826/3488/17

адміністративне провадження №К/9901/50249/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року (суддя - Аблов Є.В.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року (головуючий суддя - Глущенко Я.Б., судді: Бужак Н.П., Кузьмишина О.М.) у справі №826/3488/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Апеляційного суду Дніпропетровської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо ненарахування та невиплати їй вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді, згідно з пунктом 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України та статті 109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та невиплаті заробітної плати (суддівської винагороди);
- зобов`язати Апеляційний суд Дніпропетровської області здійснити їй нарахування і виплату вихідної допомоги у розмірі 271150,00 грн, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку;
- звернути постанову до негайного виконання в частині стягнення коштів.
Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилалася на протиправність відмови Апеляційного суду Дніпропетровської області щодо виплати вихідної допомоги відповідно до частини першої статті 136 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 01 квітня 2014 року, далі - Закон №2453-VI) з тієї підстави, що на момент її звільнення вказана стаття Закону №2453-VI виключена відповідно до Закону України від 27 березня 2014 року           №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон №1166-VII). На думку позивачки, вона має законні правомірні очікування отримати задекларовану державою в статті 136 Закону №2453-VI вихідну допомогу як один з елементів гарантії незалежності суддів. Зазначила також, що оскільки право на відставку набуто нею ще в 2011 році, то Закон №1166-VII, яким виключено статтю 136 із Закону №2453-VI не поширюється на неї, як такий, що не має зворотної сили, оскільки звужує зміст та обсяг існуючих прав та позбавляє вже набутого права на отримання вихідної допомоги.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року у задоволені позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачкою реалізовано її право на відставку шляхом подачі відповідної заяви після набрання чинності Законом №1166-VII, яким виключено статтю 136 Закону №2453-VI, що передбачала виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, тому суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність відмови Апеляційного суду Дніпропетровської області у виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив, що законодавством, чинним на час звернення позивачки із заявою про відставку та на час її звільнення, виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, не передбачалась, а тому у відповідача були відсутні підстави для виплати позивачці сум зазначеної вихідної допомоги.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги, позиція інших учасників справи
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржниця зазначила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів. Вважає, що має право на одержання вихідної допомоги, оскільки набула таке право до фактичного виходу у відставку і таке право було гарантоване Законом №2453-VI. Посилається на те, що зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій суддів не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього матеріального і соціального забезпечення виникають не в момент призначення пенсії або довічного грошового утримання, а в момент виникнення права на їх призначення або реалізації цього права.
Апеляційний суд Дніпропетровської області подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Зазначає, що посилання позивачки на те, що право на відставку у неї виникло ще у грудні 2011 року, під час дії норми статті 136 Закону №2453-VI є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не реалізувала своє право на відставку під час дії цього Закону, а звернулася із заявою про відставку та була звільнена вже після набрання законної сили Законом №1166-VII, яким виключено статтю                      136 Закону №2453-VI. Зазначено, що суддя набуває право на виплату вихідної допомоги з моменту виходу у відставку, а не з моменту набуття права на відставку. На момент подання позивачкою заяви про відставку та на час виходу у відставку чинним законодавством України не було передбачено право на виплату вихідної допомоги, а тому, враховуючи конституційний принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі, у відповідача не було правових підстав для виплати такої допомоги.
Державна судова адміністрація України також скористалася своїм правом та надіслала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень, зазначила, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Рух касаційної скарги
08 травня 2018 року вказана касаційна скарга надійшла до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Желтобрюх І.Л., суддів Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.
Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 06 червня 2019 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача у цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 06 червня 2019 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Соколову В.М., суддям Єресько Л.О., Загороднюку А.Г.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VІІІ «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
На підставі наказу голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від                       12 вересня 2016 року за №131к суддю ОСОБА_1 відраховано зі складу суддів             15 вересня 2016 року у зв`язку з виходом у відставку.
13 січня 2017 року позивачка звернулась до Апеляційного суду Дніпропетровської області із заявою щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги у розмірі                  10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Однак, листом від 23 лютого 2017 року за №7-105-с Апеляційний суд Дніпропетровської області повідомив ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для нарахування та виплати їй вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 109 Закону №2453-VI (у редакції до 01 квітня 2014 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.
Водночас, за правилами частин другої та шостої статті 111 зазначеного Закону (у редакції до 01 квітня 2014 року) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.
Законом №1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону №2453-VI, а саме, виключено статтю 136 вказаного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті                  58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивачки з посади судді.
Згідно фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звільнено у відставку на підставі постанови Верховної Ради України 08 вересня            2016 року, тобто у той час, коли вже не існувало права на вихідну допомогу, яка передбачена статтею 136 Закону №2453-VI.
Зважаючи на те, що на момент виходу позивачки у відставку - дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення її з посади судді, положення статті 136 Закону № 2453-VI втратили чинність, у позивачки відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
При цьому, Верховний Суд зауважує, що відмова відповідачів у виплаті вихідної допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивачки, оскільки законодавство, чинне на момент виходу її у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.
Посилання позивачки в обґрунтування касаційної скарги на те, що вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства, є помилковим, оскільки у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.
Крім того, рішення щодо неконституційності Закону №1166-VII, в частині виключення статті 136 із Закону №2453-VI, Конституційним Судом України не приймалося.
Враховуючи, що на момент винесення постанови Верховної Ради України №1515-VІІІ про звільнення позивачки із посади судді норми статті 136 Закону №2453-VI, які гарантували виплату суддям вихідної допомоги у разі виходу у відставку, були виключені, суди попередніх інстанцій дійшли вірних висновків про відсутність підстав для виплати позивачці такої допомоги.
Посилання позивачки на те, що очікувана вихідна допомога, яка була гарантована державою у статті 136 Закону №2453-VI в редакції, чинній під час її перебування на посаді судді та на момент набуття нею права на відставку (2011 рік), відповідно до практики Європейського суду з прав людини є правомірними (законними) очікуваннями в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції , колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві існує неоднозначність у тлумаченні норми права та з приводу цього існує судовий спір.
Враховуючи те, що на момент звільнення позивачки з посади судді, у національному законодавстві не існувало норми, яка передбачала виплату вихідної допомоги, підстави стверджувати про порушення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - відсутні.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі №808/826/17, від 19 грудня 2019 року у справі №824/883/16-а, від 06 березня 2019 року у справі №815/1013/16, від 21 лютого 2020 року у справі №823/1634/17.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.
За частиною першою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Частиною другої цієї статті встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Доводи, якими позивачка обґрунтовує свою касаційну скаргу, стосуються фактичних обставин справи, доказів, на підставі яких встановлено ці обставини, та правової оцінки, яку надали їм суди. Зважаючи на межі касаційного перегляду справи та повноваження касаційного суду на цій стадії достатніх та обґрунтованих підстав для того, щоб вважати висновки судів в цій справі помилковими, немає і аргументи позивачки їх не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №460-IX та статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року у справі №826/3488/17 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і  оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду