Справа № 756/12528/19                                                                                                                Головуючий в суді І інстанції Майбоженко А.М.
Провадження № 22ц-824/3541/20                                                                                                       Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2020 року                                                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
 
головуючого Мельника Я.С.,
суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,
за участі секретаря Гановської А.М.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,
                                                          ВСТАНОВИВ:                                                       
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, мотивуючи її тим, що рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 08.11.2012 року в справі №2-2314/12 стягнуто солідарно з неї та ОСОБА_2 суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 116 352,48 доларів США, 70 257,61 грн. та судовий збір у розмірі 1 411,50 грн з кожного.
26 вересня 2014 року на підставі вказаного рішення Оболонським районним судом м.Києва видано виконавчий лист про стягнення заборгованості у розмірі 116 352,48 доларів США та 70 257,61 грн.
03 жовтня 2016 року Оболонським районним відділом ДВС м.Києва Головного територіального управління юстиції в м.Києві відкрито виконавче провадження №54423505 по виконанню вказаного вище виконавчого документу та одночасно накладено арешт на все її майно, однак у подальшому, у грудні 2016 року банк на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки задовольнив свої вимоги та став власником предмету іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 і 04 березня 2017 року вона добровільно виїхала з квартири та передала її стягувачу.
23 червня 2017 року постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна боржника.
Вказує, що у червні 2019 року вона стала власником житлового будинку АДРЕСА_2 і тоді дізналась про те, що її майно обтяжене на підставі постанови державного виконавця від 24 червня 2017 року у зв`язку з несплатою виконавчого збору.
Вважає, що виконавчий лист про стягнення боргу не підлягає виконанню згідно ст.432 ЦПК України, оскільки обов`язок боржника відсутній у зв`язку з задоволенням своїх вимог кредитором, і хоча станом на 08 жовтня 2019 заборона відчуження її нерухомого майна була знята, вона вважає, що неправомірні дії стягувача та органу ДВС призведуть до порушення її прав в майбутньому, зокрема буде пред`явлено повторно до виконання вказаний виконавчий лист чи накладено заборону відчуження її майна, а тому просить суд визнати виконавчий лист №2-2314/12 таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено. 
Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та задовольнити заяву, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема зазначає про те, що місцевим судом не було взято до уваги усіх обставин справи та не враховано, що стягувач може повторно пред`явити цей виконавчий лист до виконання, що призведе до порушення її прав.
У свою чергу, представник ПАТ «Перший український міжнародний банк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції та вказує про те, що банк не має підстав для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки він задовольнив свої майнові вимоги за кредитним договором за рахунок іпотечного майна, через що просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що примусове виконання державним виконавцем виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження боржником не було в добровільному порядку виконано рішення суду, що зумовило початок процедури його примусового виконання, а задоволення вимог стягувача шляхом задоволення майнових вимог за рахунок предмету іпотеки не свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження обов`язок боржника був відсутній повністю або частково у зв`язку його припиненням, добровільним виконанням боржником або з інших підстав. Пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання є підставою для нарахування та стягнення з боржника виконавчого збору, при цьому сама постанова про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 нею не оскаржена та не скасована і арешт з нерухомого майна заявниці знятий, через що підстави для задоволення заяви відсутні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, що рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 08 листопада 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно суму заборгованості за кредитним договором від 07 червня 2007 року №5355544 у розмірі 116 352,48 доларів США, 70 257,61 грн. та судовий збір у розмірі 1 411,50 грн з кожного.
В період з 16 лютого 2015 року по 21 березня 2016 року на виконанні у Оболонському районному відділі ДВС перебувало виконавче провадження №46532585 по виконанню виконавчого листа, виданого на підставі вищевказаного судового рішення.
18 березня 2016 року в межах даного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника суми виконавчого збору у розмірі 10% суми боргу. Ця постанова ніким не оскаржена і є чинною.
Виконавчий лист №2-2314 повторно пред`явлений на виконання до відділу ДВС 30 вересня 2016 року та 03 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження №52423505 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 116 352,48 доларів США, 70 257,61 грн. Того ж дня постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.
23 червня 2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна боржника.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч.1 ст.5 цього ж Закону, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (ст.26 Закону).
Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання є підставою для нарахування та стягнення з боржника виконавчого збору. Звільнення боржника від його сплати шляхом визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню суперечить меті правового інституту виконавчого збору.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Таким чином, встановивши, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення Оболонського районного суду м.Києва від 08 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, на момент відкриття виконавчого провадження боржником не було в добровільному порядку виконано рішення суду, що зумовило початок процедури його примусового виконання, та враховуючи ту обставину, що фактичне виконання рішення суду відбулося після відкриття виконавчого провадження та початку вчинення дій, направлених на примусове виконання судового рішення, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у розумінні вимог статті 432 ЦПК України.
Колегія суддів також враховує, що виконавчий документ було повернуто стягувачеві, який повідомив про задоволення своїх майнових вимог до ОСОБА_1 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та не має підстав для пред`явлення виконавчого листа до виконання, і наразі арешт з нерухомого майна заявниці знятий, що також свідчить про безпідставність вимог заявниці.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                  Судді: