УХВАЛА
іменем України 
 
20 травня 2020 року
м. Київ
справа № 226/252/19
провадження № 51-2297ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 10 грудня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року в межах кримінального провадження за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дмитрова Донецької області,  жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу – за вироком Димитровського міського суду Донецької області від 15 листопада
2018 року за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки
3 місяці, звільненого ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 лютого
2019 року відповідно до статей 75, 76 цього Кодексу від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
Встановлені обставини
За вироком Димитровського міського суду Донецької області від 10 грудня
2019 року ОСОБА_5  визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Вирок Димитровського міського суду Донецької області від 15 листопада
2018 року щодо ОСОБА_5 постановлено виконувати самостійно.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_5 усупереч вимогам постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 року № 2471-ХП «Про право власності на окремі види майна» у травні 2018 року вдень, перебуваючи біля ставку «5/6» поблизу ВП «Шахта «5/6» ДП «Мирноградвугілля» в м. Мирнограді (вул. Гірнича, 2) знайшов наступальну осколкову ручну гранату типу РГД-5, яка відноситься до категорії бойових припасів, таким чином, придбавши її, яку в цей же день переніс до лісосмуги біля вказаного вище ставку, де залишив для зберігання.
Влітку 2018 року переніс знайдену ним гранату до лісосмуги поблизу мікрорайону «Східний» у м. Мирнограді, де продовжив її зберігати.
У серпні 2018 року, не маючи на те відповідного дозволу, переніс вказану гранату до іншої частини лісосмуги поблизу зазначеного мікрорайону, де продовжив зберігати цей бойовий припас.
Ввечері 22 грудня 2018 року перевіз зазначену гранату зі згаданої лісосмуги до перехрестя вулиць Юридичної та Брянської в м. Мирнограді, де працівниками поліції Мирноградського ВП Покровського ВП ГУНП у Донецькій області її було виявлено та вилучено.
Зазначена граната, яку обвинувачений, не маючи на те відповідного дозволу, придбав, зберігав та носив при собі, відноситься до категорії бойових припасів та придатна до вибуху штатним способом.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду
від 10 грудня 2019 року щодо ОСОБА_5 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення та застосувати до
ОСОБА_5 ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. Вважає, що надання правдивих показань обвинуваченим під час розгляду справи в суді, визнання вини, критичне ставлення до своїх дій, щире каяття, дані, які характеризують особу засудженого та незадовільний стан здоров`я на теперішній час є достатніми для цього підставами. Також указує на те, що при призначенні обвинуваченому покарання суд достатньою мірою не врахував пом`якшуючих обставин, а саме того, що ОСОБА_5 згідно з висновком СПЕ № 37
від 17 січня 2019 року має вади розумово-психічного характеру, але лікування не потребує, через що не зорієнтувався, коли знайшов гранату РГД-5; зараз проходить реабілітацію в центрі «Твоя перемога в житті», має постійне місце проживання, одружений, має неповнолітню доньку ОСОБА_6 , 2008 року народження, яка проживає з матір`ю обвинуваченого, оскільки останнього було позбавлено батьківських прав у період відбування покарання у 2009–2012 роках, має позитивну характеристику та має намір поновити батьківські права на дитину. Крім того захисник просить касаційний суд визнати пом`якшуючою обставиною незадовільний стан здоров`я  ОСОБА_5  на теперішній час.
Мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 263 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені та альтернативні санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Однак захисник у касаційній скарзі не навів ґрунтовних мотивів невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість відповідно до ст. 414 КПК. Так, він у касаційній скарзі не зазначив, чому призначене ОСОБА_5 місцевим судом покарання в мінімальній межі санкції за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк
3 роки є явно несправедливим і не буде сприяти карі та виправленню засудженого та запобіганню вчиненню нових злочинів.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник фактично вказує на неправильне застосування місцевим та апеляційним судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме на незастосування положень ст. 75 КК, які, на його думку, підлягають застосуванню. Однак такі доводи не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновків суду щодо призначеного ОСОБА_5 покарання без застосування вказаної статті.
Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до
ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу засудженого ОСОБА_5 , який раніше був судимий (у тому числі за аналогічний злочин), за місцем проживання характеризується задовільно, за місцем роботи (де працював кілька місяців різноробочим) – позитивно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, не працює, проходив курс реабілітації від алкогольної залежності, має дитину – доньку, 2008 року народження, стосовно якої позбавлений батьківських прав. Щире каяття визнано обставиною, що пом`якшує покарання,
а рецидив злочинів – обставиною, що обтяжує покарання.
Також міський суд урахував досудову доповідь органу пробації з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого від 22 лютого 2019 року, згідно з якою з огляду на особистість ОСОБА_5 та спосіб його життя останній становитиме високу небезпеку для суспільства у разі застосування до нього покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.
Врахувавши вказані обставини, зокрема ступінь тяжкості кримінального правопорушення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про можливе виправлення і перевиховання ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства, обґрунтовано призначивши йому покарання в мінімальній межі санкції ч. 1 ст. 263 КК.
Отже, покарання засудженому призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром воно є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, а тому відповідає вимогам статей 50. 65 КК.
При розгляді апеляційної скарги захисника суд апеляційної інстанції перевірив викладені в ній доводи щодо призначеного покарання і своє рішення належним чином мотивував, погодившись із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК.
Обставини, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, суд апеляційної інстанції належним чином дослідив і врахував при прийнятті рішення. Апеляційний суд зазначив в ухвалі підстави, на яких апеляційну скаргу захисника визнав необґрунтованою. Зокрема, апеляційний суд указав на те, що оскільки обвинувачений раніше двічі притягався до кримінальної відповідальності за скоєння тяжких умисних злочинів та, маючи незняті й непогашені судимості, вчинив тяжкий злочин проти громадської безпеки, це свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності його особи для оточуючих; з урахуванням обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, тяжкості й обставин вчиненого кримінального правопорушення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без його ізоляції від суспільства. А обставини, що пом’якшують покарання засудженого, дані про його особу та стан здоров’я слугували підставами для призначення мінімального покарання, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Посилання захисника на незадовільний стан здоров`я  ОСОБА_5  на теперішній час, перебування ОСОБА_5 під наглядом невропатолога та на можливість через це надалі отримати засудженим групу інвалідності не свідчить про суворість призначеного останньому покарання. Сторона захисту не позбавлена права звернутися в установленому законом порядку з клопотанням про застосування положень ст. 84 КК.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни судових рішень, з їх змісту не вбачається.
Враховуючи зазначене, підстав для задоволення касаційної скарги, зміни судових рішень та призначення засудженому ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисник у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою
захисника ОСОБА_4 на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 10 грудня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 11 лютого
2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                             ОСОБА_3