ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/18957/18	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/11/20 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Сташків Б. І., Щавурська Н. Б., 
з участю секретаря - Сович Н.А. 
                                       представника апелянта - ОСОБА_1 ,
                                       представника відповідача - Лихого Б.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/18957/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 травня 2019 року, ухваленого суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 07 травня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту у частині строку його дії недійсним, визнання контракту безстроковим трудовим договором, визнання недійним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання недійсним контракту у частині строку його дії, визнання контракту безстроковим трудовим договором, визнання недійним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 04 вересня 2006 року на підставі наказу №188-К Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти її було призначено на посаду методиста лабораторії практичної психології і соціальної роботи на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років основного працівника. 03 серпня 2009 року згідно наказу №146-к її було переведено на посаду методиста лабораторії виховної роботи і громадянської освіти, тимчасово, на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років основного працівника. 23 вересня 2010 року на підставі наказу №191-к вона була призначена в порядку переведення на посаду методиста лабораторії виховної роботи і громадянської освіти. 14 серпня 2012 року наказом відповідача №204-к її у порядку переведення призначено на посаду методиста лабораторії методичного менеджменту. 01 вересня 2016 року, згідно наказу №212-к, її переведено на посаду методиста відділу дошкільної, початкової, спеціальної та інклюзивної освіти. При цьому 01 вересня 2016 року між сторонами було укладено новий контракт, згідно якого вона була призначена на посаду методиста від дошкільної початкової, спеціальної та інклюзивної освіти строком до 31 серпня 2018 року. Наказом №174-к від 03 серпня 2018 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з 31 серпня 2018 року у зв`язку із закінчення строку дії контракту на підставі п.2 ст. 36 КЗпП.
Позивачка вважає, що положення Закону України «Про освіту», які були чинні з грудня 2005 року по вересень 2016 року, не містили імперативного припису щодо обов`язкового укладення контракту із вказаними категоріями працівників, а навпаки передбачали альтернативу: укладення або трудового договору, або контракту. З огляду на те, що вона працювала на посаді методиста 12 років, вважає, що у відповідача були відсутні обставини, які б унеможливлювали укладення із нею безстрокового трудового договору або визнання контракту від 01 вересня 2016 року безстроковим.
Посилалася на те, що відповідачем незаконно укладено з нею строковий трудовий договір, що унеможливлює звільнення її із займаної посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.
Також зазначає, що не зважаючи на видання відповідачем наказу про звільнення 03 серпня 2018 року, днем її звільнення є 13 вересня 2018 року, тобто той день, коли вона вийшла на роботу після перебування на лікарняному та в який їй була видана трудова книжка, а тому вона у місячний строк звернулася до суду із даним позовом.
Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним контракт, укладений між нею та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти від 01 вересня 2016 року в частині строку дії контракту із 01 вересня 2016 року до 31 серпня 2018 року; визнати укладений між нею та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти контракт від 01 вересня 2016 року безстроковим трудовим договором; визнати недійсним та скасувати наказ Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти №174-к від 03 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_3 з посади методиста відділу дошкільної, початкової та інклюзивної освіти; поновити її на посаді методиста відділу дошкільної, початкової та інклюзивної освіти Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах безстрокового трудового договору з 31 серпня 2018 року; стягнути з Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 31 серпня 2018 року до дати ухвалення рішення судом.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що положення Закону України Про освіту, що діяли з грудня 2005 року по вересень 2016 року, не містили імперативного припису щодо обов`язкового укладення контракту із позивачем, а навпаки, передбачали альтернативу: укладення або трудового договору, або контракту.
Апелянт зазначає, що закон не передбачав проведення конкурсного відбору та обов`язкового запровадження для педагогічних працівників контрактної форми трудового договору.
Звертає увагу на те, що вона працювала у Тернопільському обласному комунальному інституті післядипломної педагогічної освіти безперервно 12 років. Вважає, що у останнього були відсутні обставини, які б унеможливлювали укладення з нею безстрокового трудового договору або визнання контракту від 01 серпня 2016 року безстроковим.
Враховуючи наведене, апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.
В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Майка М.Б. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Крім цього, зазначив, що звільнення позивачки є незаконним, оскільки здійснено під час її тимчасової непрацездатності.
Представник відповідача - Лихий Б.П. проти задоволення апеляційної скарги заперечив та суду пояснив, що в день звільнення - 31 серпня 2018 року ОСОБА_3 перебувала на роботі, на підтвердження чого надав для огляду табель обліку робочого часу. Просив рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
04 вересня 2006 року на підставі наказу №188-к Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти ОСОБА_3 призначено на посаду методиста лабораторії практичної психології і соціальної роботи на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років основного працівника.
03 серпня 2009 року згідно наказу №146-к позивача переведено на посаду методиста лабораторії виховної роботи і громадянської освіти, тимчасово, на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років основного працівника.
Наведене підтверджується записами в трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.4-5).
23 вересня 2010 року між Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти та ОСОБА_3 укладено контракт, згідно умов якого останню призначено на посаду методиста лабораторії виховної роботи і громадянської освіти на строк з 23 вересня 2010 року по 23 вересня 2015 року (т.1 а.с.6-8).
Умовами цього контракту передбачено його припинення після закінчення терміну його дії.
Зокрема, підпунктом 6.2 пункту 6 зазначеного контракту передбачено, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому директор інституту і методист повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитися у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін.
14 серпня 2012 року за наказом відповідача №204-к позивач у порядку переведення призначена на посаду методиста лабораторії методичного менеджменту.
Додатковою угодою від 14 серпня 2012 року до контракту, укладеного Інститутом із ОСОБА_3 23 вересня 2010 року, сторони погодили продовжити термін дії контракту на три роки, а саме: з 14 серпня 2012 року по 23 вересня 2015 року (т.1 а.с.9).
Додатковою угодою від 22 вересня 2015 року до контракту, укладеного із ОСОБА_3 23 вересня 2010 року, сторони погодили продовжити термін дії контракту на п`ять років, а саме: з 23 вересня 2015 року по 22 вересня 2020 року (т.1 а.с.9).
У зв`язку із затвердженням структури (штатного розпису) Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти, на виконання наказу управління освіти і науки «Про розроблення нової структури (штатного розпису) Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти» від 08 червня 2016 року №196 та на підставі наказу директора інституту «Про попередження працівників про зміну істотних умов організації праці, скорочення чисельності та можливе звільнення у зв`язку із затвердженням структури (штатного розпису) ТОКІППО» від 10 червня 2016 року №110-к, 01 вересня 2016 року, згідно наказу №212-к, ОСОБА_3 , за її згодою, переведена на посаду методиста відділу дошкільної, початкової, спеціальної та інклюзивної освіти, що визнається представником позивача (т.1 а.с.73-75).
01 вересня 2016 року між Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти в особі директора Петровського О.М. та ОСОБА_3 укладено контракт, згідно умов якого ОСОБА_3 призначено на посаду методиста відділу дошкільної, початкової, спеціальної та інклюзивної освіти на строк з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2018 року (т.1 а.с.10-11).
Згідно з умовами п.п.6.1, 6.2. даного Контракту, він може бути припинений або розірваний з підстав, визначених чинним законодавством та умовами самого контракту. Підставами для розірвання контракту є, у тому числі, закінчення строку його дії.
Цього ж дня ОСОБА_3 ознайомлено із посадовою інструкцією Методиста відділу дошкільної, початкової, спеціальної та інклюзивної освіти, затвердженої директором Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти Петровським О.М. 13 червня 2016 року (т.1 а.с.60-65).
Листом директора Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти №01-05/651 від 04 червня 2018 року ОСОБА_3 повідомлено про звільнення у зв`язку із закінчення терміну дії контракту - 31 серпня 2018 року, з яким остання ознайомлена 26 червня 2018 року та про що свідчить проставлений нею особистий підпис (т.1 а.с.32).
Наказом за № 174-к від 03 серпня 2018 року позивачку звільнено із посади методиста відділу дошкільної, початкової, спеціальної та інклюзивної освіти Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти з 31 серпня 2018 року у зв`язку із закінчення строку дії контракту на підставі п.2 ст.36 КЗпПУ (т.1 а.с.33).
Із вказаним наказом позивачку ознайомлено у встановленому законом порядку 16 серпня 2018 року. Однак, від підпису про ознайомлення остання відмовилася, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом (т.1 а.с.35).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.
При цьому КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.
Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, згідно з якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Відповідно до частини третьої статті 54 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.
Отже, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника, та додаткові підстави розірвання договору.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту.
Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» посада методиста відноситься до посад педагогічних працівників.
Згідно з пунктом 10 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов`язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.
Матеріалами справи підтверджено факт обізнаності позивача про строковість даних трудових відносин та погодження саме на такі умови праці. Власне бажання позивача на укладення саме строкових трудових відносин підтверджується заявою позивача від 26 червня 2018 року про продовження терміну дії контракту, листом №01-05/651 від 04 червня 2018 року щодо подальшого звільнення, із яким позивач була персонально ознайомлена, що підтверджується її підписом (т.1 а.с.32, 34).
Судом вірно встановлено, що після закінчення строку дії контракту сторони не досягнули домовленості на його продовження чи на укладення нового.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення працівника у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору є наслідком спливу строку його дії, а не ініціативою роботодавця, в зв`язку із чим підстави для скасування наказу директора Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти № 174-к від 03 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_3 у зв`язку із закінченням строку трудового договору відсутні.
Безпідставними є посилання апелянта, що умови праці педагогічних працівників, зокрема методиста, носять довготривалий характер і не містять передумов вважати такий процес обмеженим у часі, оскільки переукладання строкового трудового договору (контракту) чи продовження строку його чинності у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.
Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі колегії суддів Верховного Суду від 22 січня 2020 року справа № 607/18964/18.
Згідно з частиною другою статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Твердження апелянта про те, що у зв`язку із неодноразовим продовженням трудових відносин шляхом укладення контрактів, трудовий договір набув ознак безстроковості згідно з вимогами частини другої статті 39-1 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки укладення контракту на певний строк, з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України.
Подібні правові висновки викладені в ухвалі Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року у справі № 6-15914св07.
Судом вірно враховано те, що укладення контракту позивачем у 2010 році, в подальшому продовження терміну його дії, укладення контракту у 2016 році строком на два роки, відбувалось за добровільною згодою позивача, про що остання була особисто повідомлена та виявляла таке бажання. При цьому посада методиста лабораторії методичного менеджменту, яку позивач займала до укладення спірного контракту від 01 вересня 2016 року, є відмінно іншою від посади методиста відділу дошкільної, початкової, спеціальної та інклюзивної освіти, яку позивач почав займати за контрактом від 01 вересня 2016 року, що підтверджено наявними у матеріалах справи посадовими інструкціями, а тому зазначені посади не є тотожними.
Разом з тим, як вбачається з Витягу з колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на 2017-2020 роки від 24 січня 2019 року, зареєстрованого в Управлінні економіки, промисловості та праці Тернопільської міської ради, реєстраційний №153 від 26 грудня 2017 року (п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4) Адміністрація Інституту зобов`язується укладати строкові трудові угоди, контракти з науково-педагогічними та педагогічними працівниками, іншими спеціалістами та молодшим обслуговуючим персоналом, сумісниками у порядку, передбаченому законодавством України, під підпис ознайомлювати працівників із наказом про прийняття їх на роботу (т.1 а.с.92).
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 , оскільки діями Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти його трудових прав порушено не було.
Щодо посилань представника позивачки в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на те, що його довірительку звільнено під час перебування на лікарняному колегія суддів зазначає, що представником відповідача надано суду для огляду табель обліку робочого часу працівників Інституту за серпень 2018 року, з якого вбачається, що 31 серпня 2018 року ОСОБА_3 перебувала на роботі.
Крім цього, у відповідності до ч.ч.1, 2, 6 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
В позовній заяві зазначено про перебування позивачки на лікарняному лише в контексті визначення дати звільнення (13 вересня 2018 року, а не 31 серпня 2018 року) та дотримання строку звернення до суду, визначеного ст.233 КзпП України.
Разом з тим, ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі відсутні жодні посилання на незаконність звільнення позивачки з роботи в зв`язку із порушенням роботодавцем ч.3 ст.40 КЗпП України, згідно якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті). 
Таким чином, заяви представника позивачки в суді апеляційної інстанції про незаконність її звільнення через недотримання відповідачем вимог ч.3 ст.40 КЗпП України не були підставами позову та апеляційної скарги, в зв"язку із чим у відповідності до ч.6 ст.367 ЦПК України апеляційним судом до уваги не приймаються.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 травня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови - 09 червня 2020 року.

Головуючий 
Судді