Ухвала
іменем України 
26 травня 2020 року
м. Київ
справа № 601/1969/12
провадження № 51-5506км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючої                                                             ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
засудженого                                              ОСОБА_5 , 
захисника                                                   ОСОБА_6 , 
прокурора                                                  ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого  ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 травня 2018 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  уродженця с.  Невгоди Овруцького району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , головного інженера ДП «Попільнянське лісове господарство», особи з інвалідністю 2-ї групи, потерпілого від ЧАЕС 1-ї категорії, не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч.  2  ст. 190, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України (у редакції до внесення змін Законом України від 07 квітня 2011 року № 3207-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення»; далі – КК). 
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини
Справа судами розглядалася неодноразово.
За останнім вироком Андрушівського районного суду Житомирської області від 07  травня 2018  року ОСОБА_5 засуджено до покарання:
- за ч. 1 ст. 366 КК – у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з  організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками, на  строк 1 рік, а на підставі ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, його звільнено від відбування призначеного покарання;
- за ч. 2 ст. 190 КК – у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн, а на підставі ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із  закінченням строків давності, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК, його звільнено від відбування призначеного покарання;
- за ч. 3 ст. 358 КК – у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, а на підставі ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, його звільнено від відбування призначеного покарання.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Андрушівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області (далі – Відділення Фонду в Андрушівському районі) 316 075,35 грн та на користь Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в  Овруцькому районі Житомирської області (далі – Відділення Фонду в Овруцькому районі) – 2181,35 грн.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 15 жовтня 2019 року скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 в частині задоволення позовних вимог Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Овруцькому районі Житомирської області, а справу в цій частині повернув на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. У решті вирок місцевого суду залишив без зміни.
Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив Суд, ОСОБА_5 , працюючи директором ДП «Попільнянське лісове господарство», використовуючи своє службове становище, діючи умисно в інтересах третіх осіб, достовірно знаючи, що передбачених договорами № 34, № 35 від  11  листопада 2010  року робіт з  будівництва лісогосподарської автодороги протипожежного призначення між кварталами № 73-74, № 69-70 Андрушівського лісництва товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант Ком» (далі – ТОВ «Гарант Ком») під керівництвом ОСОБА_8 у повному обсязі не виконано, вчинив службове підроблення: 10 грудня 2010 року підписав завідомо недостовірні акти №  1, № 2 та 23  грудня 2010 року – акти № 4, № 5 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2010 року, які за домовленістю були складені та підписані директором ТОВ «Гарант Ком» ОСОБА_8 і в які були внесені завідомо недостовірні відомості про обсяги виконаних підрядних будівельних робіт. Зазначені акти ОСОБА_5 передав в управління державного казначейства у Попільнянському районі для перерахування коштів ТОВ «Гарант Ком» за виконані роботи на суму 566 330 грн.
Крім того, ОСОБА_5 як працівник ДП «Попільнянське лісове господарство» та його директор, діючи умисно, з метою незаконного заволодіння чужим майном – коштами Відділення Фонду в Андрушівському районі, вступивши у змову зі своїм підлеглим ОСОБА_9 , який погодився повідомити, що є очевидцем нещасного випадку, якого насправді не  було, надав недостовірні відомості комісії з  розслідування нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, що стався 03  листопада 2006 року о 7:50 на  майданчику ДП «Попільнянське лісове господарство», а саме повідомив, що внаслідок падіння та удару головою об нижню частину відкритих дверей автомобіля отримав травму лівого ока, достовірно знаючи, що ці тілесні ушкодження він отримав під час його побиття 02 листопада 2006 року близько 22:00 біля свого будинку. На підставі цих відомостей у подальшому комісією складено та підписано акт про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 від 05  листопада 2006 року та акт розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 06  листопада 2006 року як такі, що відносяться до нещасного випадку, пов`язаного з  виробництвом, що не відповідає дійсності.
У подальшому ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заволодіння чужим майном, з метою введення в оману працівників Відділення Фонду в Андрушівському районі, діючи умисно з корисливих мотивів, склав заяву про призначення йому страхових виплат у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та у 2007 році подав разом з іншими недостовірними документами. На підставі цих докуменів ОСОБА_5 було призначено одноразову допомогу в розмірі 29 925  грн у зв`язку зі стійкою втратою працездатності та щомісячну грошову суму за часткову втрату професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, в розмірі 1087,20 грн. Протягом 2007 року по час ухвалення рішення ОСОБА_5 отримав одноразову виплату та страхові виплати на загальну суму 316 075,73 грн, чим завдав значної шкоди державі в особі Відділення Фонду в Андрушівському районі.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційних скаргах, які є однаковими за своїм змістом, засуджений та його захисник, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, просять скасувати постановлені судові рішення щодо ОСОБА_5 та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 Кримінально-процесуального кодексу України (далі – КПК 1960 року) закрити кримінальну справу. Зазначають, що в основу обвинувального вироку суд поклав недопустимі та суперечливі докази, не взяв до уваги доказів, які свідчать про зворотне, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказують на порушення органом досудового розслідування ст.  119 КПК 1960 року та упередженість суду першої інстанції під час розгляду справи.  
Крім того, на думку сторони захисту, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок за ч. 1 ст. 366 КК щодо ОСОБА_5 , не взяв до уваги, що порушення кримінальної справи за цим фактом не відповідає вимогам статей 22, 94, 98-2 КПК 1960 року;  вийшов за межі обвинувачення в частині визначення обсягу невиконаних робіт за договорами підряду; допустив порушення під час судових засідань 4 липня та 24  жовтня 2017  року, провівши їх без участі обвинуваченого ОСОБА_8 ; необґрунтовано відмовив у задоволенні ряду клопотань; не взяв до уваги рішення прокуратури Попільнянського району про відмову в порушенні кримінальної справи за ч. 1 ст. 366 КК за відсутністю складу злочину в діях службових осіб ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які здійснювали авторський та технічний нагляд. Також скаржники вважають, що за цим епізодом не доведено суб`єктивної сторони злочину. 
Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок за ч. 2 ст. 190 КК та ч. 3 ст.  358 КК щодо ОСОБА_5 , на думку сторони захисту, безпідставно послався як на докази вини на висновок судово-медичної експертизи № 164 від 21  липня 2011 року та матеріали виконаного окремого доручення № 6056 від 28  липня 2011 року; необґрунтовано відмовив у задоволенні ряду клопотань; вийшов за межі своїх повноважень, самостійно визначивши редакцію ч. 3 ст.  358 КК; не взяв до уваги рішення судів щодо стягнення коштів з відділень Фонду; не взяв до уваги рішення слідчого прокуратури Попільнянського району від 11 серпня 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи за статтями 190, 358, 384 КК щодо ОСОБА_9 ; безпідставно задовольнив цивільний позов. Також скаржники вважають, що за цим епізодом суд не встановив усіх елементів складу злочину.
Сторона захисту вказує, що такідоводи захисника в інтересах засудженого не  отримали належної оцінки судом апеляційної інстанції, який без зазначення достатніх підстав прийнятого рішення дійшов необґрунтованого висновку про залишення вироку суду першої інстанції без зміни в частині доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засуджено.
Учасникам кримінального провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до Суду не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та його захисник підтримали касаційні скарги, а прокурор заперечував проти їх задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку місцевого суду судом касаційної інстанції є лише істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє вироки місцевих судів щодо неповноти та однобічності досудового і судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а виходить з обставин справи, встановлених судом.
Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника, в якій він оспорював доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, що б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненим діянням.
Так, незважаючи на невизнання ОСОБА_5 своє вини, йоговинуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, підтверджується: даними в судовому засіданні показаннями ОСОБА_8 , який повідомив про обставини складання та підписання у грудні 2010 року ним та ОСОБА_5 завідомо недостовірних актів форми КБ-2 за № 1, № 2, № 4, № 5 щодо об`єму виконаних підрядних робіт, які були виконані в повному обсязі, але неякісно у зв`язку з погодними умовами та які у  подальшому було усунуто ТОВ «Гарант Ком»; матеріалами ревізії КРУ окремих питань фінансово-господарської діяльності ТОВ «Гарант КОМ» за період листопад 2010 року – лютий 2011 року, зокрема актом ревізії, згідно з якими  встановлено факти завищення ТОВ «Гарант КОМ» вартості виконаних робіт, оплачених ДП  «Попільнянське лісове господарство» за рахунок коштів державного бюджету; актом обстеження об`єкту будівництва від 20 січня 2011 року та протоколом огляду місця події від 24 січня 2011 року з фототаблицею до нього, якими встановлено неповне та неякісне виконання робіт підрядником ТОВ «Гарант КОМ»; даними в  судовому засіданні показаннями ОСОБА_13 , який повідомив, що після порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_5 він як виконувач обов`язків директора у зв`язку з необхідністю здачі побудованих доріг писав лист ОСОБА_8 про проведення благоустрою доріг та замовив експертизу в  інституті ім. Шульгіна; листами від 14 лютого та 11 квітня 2011 року, у яких ОСОБА_5 просив директора ТОВ «Гарант Ком» ОСОБА_8 терміново виконати вказівки і приписи технічного й авторського нагляду та привести у  відповідність до проектно-кошторисної документації дорожнє покриття, укоси та  ліквідувати кювет – резерви на узбіччях доріг, та листом від 31 травня 2011 року, у  якому  ТОВ «Гарант КОМ» повідомляє про усунення недоліків за рахунок власних коштів; іншими доказами, які загалом узгоджуються з  даними протоколів слідчих дій та результатами дослідження в судовому засіданні інших письмових доказів, зміст яких детально викладено у вироку.
Доводи у касаційних скаргах щодо відсутності в діях  ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, були предметом розгляду як суду першої, так і суду апеляційної інстанцій, які обґрунтовано визнали їх неспроможними, навівши у вироку та ухвалі мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й суд касаційної інстанції. 
Сукупність наведених у вироку доказів, які узгоджуються між собою, переконливо свідчать про те, що на час підписання  ОСОБА_5 актів  приймання виконаних будівельних робіт № 1, № 2, № 4, № 5 за грудень 2010 року  роботи з будівництва доріг не були виконані підрядником в обсягах, зазначених у них, у тому числі й щодо ущільнення покриття та планування укосів, як зазначено в обвинуваченні, тому відомості, внесені до цих актів, не відповідають дійсності.  Судом встановлено, що   ОСОБА_5 було про це відомо, що підтвердили свідки в судовому засіданні та під час досудового розслідування. Зокрема, свідок ОСОБА_9 повідомив, що  неодноразово виїжджав на об`єкт будівництва з  ОСОБА_5  і спеціалістами, у тому числі 23 грудня 2010 року. Тому доводи сторони захисту про те, що у цьому кримінальному провадженні не доведено суб`єктивної сторони злочину, не є обґрунтованими. 
Отже, суд дійшов правильного висновку про те, що умисними діями, які виразились у службовому підробленні та видачі службовою особою завідомо неправдивих документів, ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст.  366  КК. 
Характерною особливістю складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, є те, що він є формальний, тобто визнається закінченим із моменту вчинення зазначених у диспозиції цієї статті дій (складання, видача службовою особою завідомо  неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів). У зв`язку з цим неприйнятними є доводи сторони захисту щодо неврахування судами ряду письмових доказів, які складені у 2011 році, оскільки такі докази не можуть підтвердити чи спростувати факту вчинення ОСОБА_5 злочину у грудні 2010  року. На цих же підставах неприйнятними є доводи сторони захисту щодо безпідставної відмови в задоволенні неодноразових клопотань про проведення судово-будівельної експертизи. 
Наведені в касаційних скаргах доводи сторони захисту щодо недопустимості як доказів матеріалів ревізії КРУ від 21 квітня 2011 року, комісійних актів обстеження та контрольних замірів об`єкта будівництва від 20 та 24 січня 2011 року, протоколу огляду місця події від 24 січня 2011 року та інших доказів, суперечності у зібраних доказах та показаннях свідків, а також надання судом переваги окремим доказам на доведення вини  ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 366 КК, були предметом розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано визнали їх неспроможними, навівши у вироку та ухвалі мотиви прийнятого рішення, з  якими погоджується й суд касаційної інстанції.
Апеляційний суд також ретельно перевірив доводи захисника в апеляційній скарзі, які за змістом є аналогічними доводам у касаційних скаргах, зокрема про допущені органом досудового слідства істотні порушення процесуального закону; порушення місцевим судом права засудженого на судовий захист, його упередженість під час вирішення клопотань сторони захисту; необґрунтованість відмови в задоволенні ряду клопотань; вихід судом за межі обвинувачення в частині визначення обсягу невиконаних робіт за договорами підряду; сумнівність підпису засудженого на актах приймання виконаних будівельних робіт та ряд інших доводів, які обґрунтовано спростував, виклавши в ухвалі мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. 
Не знайшли свого підтвердження і доводи сторони захисту щодо порушення права обвинуваченого на ознайомлення з  постановою прокурора про створення слідчої групи від 12 жовтня 2012 року (т. 15, а.с. 272), оскільки вказане питання вже було предметом розгляду суду першої інстанції, який з цих підстав повертав кримінальну справу на досудове розслідування. У подальшому, як убачається з матеріалів провадження, 02 вересня 2013 року від захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 до апеляційного суду надійшла заява про надання дозволу на ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, а 04 вересня 2013 року ОСОБА_5 та його захисник ознайомилися з матеріалами провадження в повному обсязі з 15-го по 17-й том, про що свідчать їхні особисті підписи (т. 17, а.с. 327 зворот). 
Доводи у скаргах щодо порушення розгляду справи в суді  першої інстанції у зв`язку з  відсутністю в судових засіданнях 4 липня та 24 жовтня 2017 року обвинуваченого ОСОБА_8 є необґрунтованими, оскільки обвинувачений брав участь в інших судових засіданнях, був допитаний судом безпосередньо, при цьому, сторона захисту не була позбавлена можливості ставити йому запитання. Крім того, постановою Андрушівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2013 року  ОСОБА_8 було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 366 КК через зміну обстановки, а кримінальну справу щодо нього закрито.
Незважаючи на невизнання ОСОБА_5 своє вини, його винуватість у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст.  358  КК, підтверджується, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , даними на досудовому слідстві, щодо отримання засудженим травми ока 02 листопада 2006 року біля його будинку внаслідок побиття невстановленими особами; свідка ОСОБА_16 , який повідомив, що 03 листопада 2006 року його було призначено виконувачем обов`язків директора ДП «Попільнянське лісове господарство» у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 перебував на лікарняному, бо ввечері його біля будинку побили невідомі особи, цього дня на території підприємства ОСОБА_5 ніхто не бачив; висновком судово-медичної експертизи № 164 від 21  липня 2011 року, відповідно до якого утворення виявлених у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень за вказаних ним обставин (унаслідок падіння та удару головою об нижню частину відкритих дверей автомобіля на виробництві) вкрай малоймовірне, а за обставин, вказаних ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (унаслідок побиття), не  виключається; іншими доказами, зміст яких детально викладено у вироку. 
Доводи сторони захисту щодо недопустимості використання показань свідків   ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , даних під час досудового розслідування, не є обґрунтованими. Так, свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні частково змінила свої показання, дані в ході досудового розслідування, при цьому не заперечувала факту нападу на ОСОБА_5 невідомими особами, повідомила, що у нього було розбите лице. Також зазначила, що після телефонного дзвінка до міліції до них приїхав ОСОБА_15 , який відмовив їх писати заяву, проте точної дати, коли це сталось, не пам`ятає. Про травмування ОСОБА_5 на виробництві їй взагалі не відомо. Не заперечував факту побиття  засудженого невідомими особами й свідок ОСОБА_15 , який однак теж послався на те, що точної дати події не пам`ятає, повідомив, що пізніше йому стало відомо про травму засудженого на виробництві. Проте після оголошення його показань, даних під час досудового розслідування, він їх підтримав та зауважив, що тоді події були свіжіші в його пам`яті. 
Таким чином, хоча суд і послався як на докази винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст.  358  КК, на показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , даних під час досудового розслідування, що КПК 1960 року допускалось, проте у судовому засіданні свідки їх не заперечували, навпаки розповіли про обставини завдання ОСОБА_5 тілесних ушкоджень невідомими особами, однак послались на те, що точно не пам`ятають, коли це сталось, при цьому свідок ОСОБА_15 ще й підтвердив свої показання, дані під час досудового розслідування, у ході яких він чітко зазначив дату події.
Показання цих свідків узгоджуються з іншими доказами по даному епізоду, а саме з показаннями свідка  ОСОБА_16 , даними, що містяться у висновку експерта, його поясненнями в судовому засіданні, та не спростовуються показаннями інших свідків, жоден з яких безпосередньо не бачив, як ОСОБА_5 отримав травму, а лише брали участь у розслідуванні нещасного випадку на виробництві, виходячи з пояснень щодо цих обставин самого ОСОБА_5 , свідка ОСОБА_9 і з наданих ОСОБА_5 медичних документів щодо тілесних ушкоджень, складених також на підставі його пояснень.
Доводи у касаційних скаргах щодо відсутності в діях  ОСОБА_5 складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст.  358  КК, були предметом розгляду як суду першої, так і суду апеляційної інстанцій, які обґрунтовано визнали їх неспроможними, навівши у вироку та ухвалі мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й суд касаційної інстанції. 
З урахуванням установленої судом сукупності фактів, що належать до предмета доказування у провадженні, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що  умисними діями, які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), що завдало значної шкоди, ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч.  2   ст.  190  КК, а умисними діями, які виразились у використанні завідомо підроблених документів, – злочин, передбачений ч. 3 ст. 358 КК.
Доводи сторони захисту щодо безпідставного посилання суду як на доказ вини на висновок судово-медичної експертизи № 164 від 21  липня 2011 року; необґрунтованої відмови в задоволенні ряду клопотань; виходу суду за межі своїх повноважень при визначенні редакції ч. 3 ст.  358 КК; невзяття до уваги рішення судів щодо стягнення коштів з Відділення Фонду, а також рішення слідчого прокуратури Попільнянського району від 11 серпня 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи за статтями 190, 358, 384 КК щодо ОСОБА_9 ; безпідставного задоволення цивільного позову та ряд інших, які викладені у касаційній скарзі, є аналогічними доводам у його апеляційній скарзі та обґрунтовано спростовані в ухвалі із зазначенням мотивів прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів.
Неприйнятними є також доводи сторони захисту про те, що, ухвалюючи вирок, суд не взяв до уваги ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 24 лютого 2014  року, відповідно до якої обвинувальний вирок щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК скасовано, а справу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року закрито. Як убачається з матеріалів провадження, вказане рішення було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2014 року, а справу направлено на новий апеляційний розгляд (т. 19, а.с. 38).
Таким чином, перевіривши матеріали справи, суд дійшов обґрунтовано висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених за ч. 1 ст.  366, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК.
Призначене засудженому покарання є справедливим, відповідає його меті й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК. 
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 377 КПК 1960 року дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, у тому числі й тим, на які засуджений та його захисник послалися в касаційній скарзі, та, навівши підстави прийнятого рішення, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених вимог.
Істотних порушень вимог матеріального та процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
За таких обставин касаційні скарги засудженого та його захисника не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 394–396 КПК 1960 року,  пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
постановив:
Вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 травня 2018 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року щодо  ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника – без  задоволення. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_17 ’єва                                   ОСОБА_3