ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5108/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 квітня 2020 року                                                                             м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:                                                                      Коротких А.Ю.,
суддів:                                                                                            Єгорової Н.М.,
                                                                                                       Сорочка Є.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
                                                      В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2020 року позов задоволено частково.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Київській області подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з ст. 308  КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , з жовтня 2006 року перебував на службі в органах внутрішніх справ.
Наказом Головного управління Національної поліції України в Київській області від 07.11.2015 року №1о/с, на підставі пункту 9 розділу XI “Прикінцевих та перехідних положень” Закону України “Про Національну поліцію”, позивача прийнято на службу до поліції.
Зазначені вище обставини підтверджуються відомостями з Послужного списку ОСОБА_1 (а.с.93- 99) та даними Трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с.100-103).
З 20.06.2017 року по 08.01.2019 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі у Збройних Силах України за призовом осіб офіцерського складу в Військовому інституті телекомунікації та інформатизації м. Києва.
Зокрема, в матеріалах справи міститься витяг із наказу Міністра оборони України від 15.06.2017 року №402 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 (вісімнадцять) місяців (а.с.45).
Згідно із наказом Міністра оборони України від 14.12.2018 року №142 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби, про що в матеріалах справи міститься відповідний витяг із наказу (а.с.140).
Обставини перебування на військовій службі в Збройних Силах України з 20.06.2017 року по 08.01.2019 року підтверджуються також довідкою Яготинського районного військового комісаріату Міністерства оборони України від 24.10.2019 року №3/2340 (а.с.130).
При цьому, як встановлено судом першої інстанції, наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 30.11.2017 року №730 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 8 статті 77 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) з 19 червня 2017 року (а.с.19).
В подальшому, вважаючи звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з вимогою про скасування наказу про його звільнення зі служби в поліції.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року у справі №810/73/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2019 року, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 30.11.2017 року №730 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції (а.с.14-18, 21-24). Питання щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 збереженого на час військової служби середнього заробітку, а так само стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення у справі №810/73/18 не вирішувалося.
Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 27.06.2019 року №290 о/с майора поліції ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника сектора реагування патрульної поліції №1 Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції з 20.06.2017 року (а.с.12). Також скасовано пункт наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 30.11.2017 року №730 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції у зв`язку із переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) (а.с.12).
17.07.2019 року позивач звернувся до керівника Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою та рапортом, в яких просив, серед іншого, вирішити питання щодо відшкодування середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (увільнення від служби) на підставі рішення судів у справі №810/73/18 (а.с. 25-26), якими встановлено незаконність звільнення ОСОБА_1 за служби в поліції.
Проте, листом Головного управління Національної поліції в Київській області від 15.08.2019 року №29/ш-974 позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати середнього заробітку, оскільки у рішеннях у справі №810/73/18 не було вказано про необхідність виплати вказаних коштів.
З 15.04.2016 року позивач перебував на посаді начальника сектора реагування патрульної поліції №1 Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції.
22.02.2017 року був звільнений зі служби в поліції на підставі наказу відповідача від 21.02.2017 року №117. В зазначеному наказі в якості підстави для звільнення вказано – у зв`язку із переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств. Натомість, зі слів позивача, ніякого переведення не відбулося. Так, 25.01.2017 року позивачем подано рапорт про звільнення зі служби в поліції у зв`язку із переведенням до військової частини на посаду, зазначену в листі військової частини. Оригінал листа було надано до  рапорта. Позивач був звільнений зі служби в поліції наказом відповідача від 21.02.2017 року №117 о/с з 22 лютого 2017 року. 
В подальшому на службу до військової частини позивач не перейшов з підстав неправильного оформлення відповідачем звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, що виключало прийняття на роботу до військової частини в порядку переведення, про що військова частина повідомила відповідним листом.
Внаслідок зазначених обставин, ОСОБА_1 вимушений був звернутися до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області про скасування наказу відповідача від 21.02.2017 року №117 о/с в частині звільнення зі служби в поліції та поновлення його на посаді з вирішенням питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2017 року у справі №810/1129/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2017 року у справі №810/1129/17 постанову Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2017 року скасовано, а адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про скасування наказу та поновлення на роботі задоволено.
На підтвердження зазначених обставин позивачем надано до суду відповідну постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2017 року у справі №810/1129/17 (а.с.108-110).
В ході дослідження зазначеної постанови суду апеляційної інстанції від 06.07.2017 року судом, серед іншого, встановлено, що на користь ОСОБА_1 було присуджено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 61    132,50 грн., починаючи з 22.02.2016 року по 06.07.2017 року.
В матеріалах справи міститься витяг із наказу Міністра оборони України від 15.06.2017 року №402 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 (вісімнадцять) місяців (а.с.45).
Військова служба була розпочата позивачем з 20.06.2017 року, у зв`язку із чим позивач не був присутній в судовому засіданні 06.07.2017 року у справі №810/1129/17.
На виконання рішення у справі №810/1129/17 відповідачем видано наказ від 11.08.2017 року №563 о/с, з яким, зі слів позивача, його не було ознайомлено, тому що позивач перебував на військовій службі.
Також позивач зазначив, що в серпні-вересні 2017 року мати позивача отримала за місцем реєстрації позивача листа від відповідача про поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції.
Повторне звільнення позивача зі служби в поліції відбулося з 20.06.2017 року на підставі  наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 30.11.2017 №730 о/с.
Внаслідок зазначеного, позивач був змушений звернутися ще з одним адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції про скасування наказу відповідача від 30.11.2017 року №730 о/с.
Позовні вимоги позивача були задоволені, а рішення суду набрало законної сили 24.04.2019 року, на підтвердження чого позивачем надано до суду постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019 року у справі №810/73/18 (а.с. 21).
В судових засіданнях суду першої інстанції позивач зазначав вказав, що був звільнений з військової служби 14.12.2018 року на підставі наказу Міністра оборони України від 14.12.2018 року №142 і виключений зі списків особового складу наказом від 08.01.2019 року №7.
09.01.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про допуск до виконання службових обов`язків з огляду на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2017 року у справі №810/1129/17, а також на ст. 119 Кодексу законів про працю України (а.с.47).
Також позивач вказав, що звертався до відповідача 06.05.2019 року із відповідною заявою про допуск до виконання службових обов`язків та виплату середнього заробітку за весь час увільнення від служби, посилаючись на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019 року у справі №810/73/18 (а.с.51).
Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 27.06.2019 року №290 о/с ОСОБА_1 поновлений на посаді з 20.06.2017 року. Позивач пояснив, що фактично приступив до виконання службових обов`язків з 02.07.2019 року.
17.07.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до наказу Головного управління Національної поліції від 27.06.2019 року №290 о/с в частині зазначення коректного номеру справи, в якій винесено рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції від 30.11.2017 року №730 о/с. Також в зазначеній заяві ОСОБА_1 просив вирішити питання щодо виплати йому коштів за час увільнення від служби (а.с.58).
Позивач вказав, що листом Головного управління Національної поліції від 15.08.2019 року №29/ш-974 у виплаті середнього заробітку за час увільнення від служби відмовлено.
В судовому засіданні суду першої інстанції позивач пояснив, що востаннє після першого звільнення грошові кошти отримував 27.02.2017 в розмірі 10  546,29 грн.
Також 18.09.2017 року позивачем отримано 60215, 51 грн. на виконання рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2017 року у справі №810/1129/17.
Зазначені обставини підтверджуються наданою до суду першої інстанції випискою по надходженням на банківський рахунок позивача у Приватбанку за період з 01.01.2017 року по 30.12.2018 року (а.с.112).
З огляду на невиплату відповідачем належної позивачу заробітної плати за час увільнення від виконання службових обов`язків, останній просить суд зобов`язати Головне управління Національної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 20.06.2017 року, день поновлення позивача на службі в поліції згідно наказу від 27.06.2019 року №290 о/с, по 01.07.2019 року, останній день перед виходом позивача на службу згідно з наказом від 27.06.2019 року №290 о/с, з огляду на те, що був ознайомлений з наказом та приступив до виконання службових обов`язків лише 02.07.2019 року.
Відтак, вважаючи протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті середнього заробітку, який позивач мав отримувати на посаді начальника сектору реагування  патрульної поліції №1 Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, на яку його було поновлено з 20.06.2017 року наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 27.06.2019 №290 о/с, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України “Про Національну поліцію” від 02.07.2015 року № 580-VIII (надалі - Закон № 580- VIII).
Питання про виплату грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 “Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції” ( далі - Постанова № 988).
Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.
Наказом МВС України від 06.04.16 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29.04.2016 року за № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (надалі - Порядок № 260).
Пунктом 1 розділу 1 Порядку № 260 визначено критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Так, в силу приписів ст.1 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (надалі – Закон України №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга ст. 2 Закону України №2232-ХІІ).
Частиною 2 статті 39 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України “Про освіту”.
Так, відповідно до ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Також судом першої інстанції встановлено, що з 01 січня 2016 року Законом України від 24.12.2015 року № 911 "Про внесення змін до законодавчих актів України” було викладено в новій редакції ст. 119 КЗпП України, відбулася зміна фінансування середнього заробітку, який мають зберігати, а отже нараховувати і виплачувати мають роботодавці, тобто, було видалено норму, яка передбачала компенсацію середнього заробітку працівникам із Державного бюджету України. А отже, обов`язок виплати середнього заробітку покладено безпосередньо на підприємства, установи, організації у строки, визначені статтею 115 КзпП України.
Обставини того, що за позивачем на час проходження військової служби за призовом повинні зберігатися місце роботи, посада і середній заробіток також були встановлені в рішенні Київського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року (справа №810/73/18), залишеному без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019 року (а.с.14-18, 21-24).
Відтак, відповідач зобов`язаний був нараховувати позивачеві виплати у розмірі середнього заробітку як працівнику, прийнятому на військову службу за призовом, з дня призову до дня фактичного звільнення позивача з військової служби (08.01.2019 року).
При цьому, судом першої інстанції встановлено, що на момент призову позивача на військову службу останній вже був звільнений зі служби в поліції наказом відповідача від 21.02.2017 року №117, який було скасовано на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2017 року у справі №810/1129/17. 
Відтак, ОСОБА_1 після першого звільнення був поновлений на службі в поліції з дати винесення 06.07.2017 року судом апеляційної інстанції рішення у справі №810/1129/17. 
Крім того, постановою суду від 06.07.2017 року у справі №810/1129/17 стягнуто з Головного управління Національної поліції у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, в т.ч. за період з 22.02.2016 року по 06.07.2017 року.
Зазначені кошти були виплачені позивачу, про що свідчить виписка по надходженням на банківський рахунок позивача у Приватбанку (а.с.112).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що передбачене ст. 119 КЗпП України право позивача на отримання середнього заробітку за час знаходження ОСОБА_1 на військовій службі виникає з 07.07.2017 року, а не з 20.06.2017 року, як про це просить позивач.
Так, стягнення середнього заробітку на користь позивача за період з 20.06.2017 року по 06.07.2017 року включно призведе до подвійного стягнення середнього заробітку, що не є співмірним з правами працівника, який отримує одну заробітну плату. 
Згідно з п. 6 розділу III Порядку № 260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
З системного аналізу зазначеної вище норми п. 6 розділу III Порядку №260 вбачається, що остання прийнята задля обов`язкового поновлення прав незаконно звільнених працівників та гарантує останнім право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення.
Судом першої інстанції встановлено, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.
Позивач був звільнений з військової служби 14.12.2018 року на підставі наказу Міністерства оборони України від 14.12.2018 року №142 і виключений зі списків особового складу наказом від 08.01.2019 №7 року.
Відтак, час вимушеного прогулу слід рахувати з 09.01.2019 року.
Звернувшись 09.01.2019 до відповідача із заявою про допуск до виконання службових обов`язків, позивач отримав відмову (а.с.50).
Обставини незаконного звільнення ОСОБА_1 було встановлено рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року у справі №810/73/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019 року.
У справі №810/73/18 встановлено, що у Головного управління Національної поліції в Київській області були відсутні правові підстави для прийняття наказу від 30.11.2017 року №730 о/с про звільнення ОСОБА_1 у період його знаходження на військовій службі. 
З цих підстав зазначений наказ в частині звільнення позивача з посади начальника сектору реагування патрульної поліції №1 Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції визнано протиправним та скасовано.
Зазначені обставини, які були встановлені рішенням суду у справі №810/73/18, є самостійною підставою для нарахування та виплати відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненому працівнику ОСОБА_1 в період після звільнення позивача з військової служби та до дати фактичного поновлення на посаді.
Суд першої інстанції звернув увагу на те, що відповідачем у даній справі самостійно прийнято рішення про поновлення на посаді ОСОБА_1 (а.с.12), що в розумінні п. 6 розділу III Порядку № 260 є ще однією самостійною підставою для нарахування та виплати відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачу внаслідок незаконного звільнення останнього.
Тобто, твердження відповідача про те, що рішення у справі № 810/73/18 не містило вказівок про необхідність виплати вказаних коштів ОСОБА_1 , до уваги не приймаються.
Незважаючи на наявність двох самостійних підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 всіх видів грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, відповідачем середній заробіток позивачу самостійно не виплачений.
Оскільки ОСОБА_1 поновлений на посаді наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 27.06.2019 року №290 о/с, то право позивача на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується 26.06.2019 року, днем, що передував виданню наказу про поновлення позивача на роботі, а не 01.07.2019 року (останнім днем перед виходом на службу), як про це просить позивач. При цьому надані відповідачем докази свідчать, що виплата грошового забезпечення позивачу розпочата з дати його поновлення на службі в поліції 27.06.2019 року, що виключає можливість подвійного стягнення грошового забезпечення за період з 27.06.2019 року по 01.07.2019 року.
З цих підстав, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Київській області щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 заробітної плати, яку позивач мав отримувати на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції №1 Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, на яку його було поновлено наказом відповідача від 27.06.2019 року №290 о/с, підлягають задоволенню, проте, в межах визначеного судом періоду – з 07.07.2017 року по 26.06.2019 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
В пункті 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Згідно наявної в матеріалах справи довідки від 04.12.2019 року №833 про нараховані суми грошового забезпечення та інших нарахувань за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року (а.с.119), загальна сума доходу ОСОБА_1 за грудень 2016 року становить 19014,77 грн., за січень 2017 року – 10733,33 грн.
При цьому, кількість календарних днів проходження служби позивачем за грудень 2016 року та січень 2017 року складає 62 календарні дні.
Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 479,81 грн. без урахування податків та зборів (29748,10 : 62).
Період, протягом якого відповідач мав нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток, складає 720 днів. Зокрема, зазначений період обраховується, починаючи з наступного дня після дати винесення постанови Київським апеляційним адміністративним судом у справі № 810/1129/17, тобто, з 07 липня 2017 року, по день, який передує дню прийняття відповідачем наказу від 27.06.2019 року №290 о/с про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а саме по 26.06.2019 року.
Отже, оскільки кількість днів вимушеного прогулу складає 720 днів, то розмір середньої заробітної плати, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, становить 345 463,20 грн. ((29748,10 грн. : 62) х 720).
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати з 07.07.2017 року по 26.06.2019 року підлягають задоволенню у розмірі 345    463,20 грн.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                
Керуючись ст.ст. 243,  250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328    КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2020 року – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

  Головуючий суддя:                                                                        Коротких А.Ю.

         Судді:                                                                                                 Єгорова Н.М.

                                                                                                                     Сорочко Є.О.