ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року                                                                       Справа № 902/989/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді                          Гудак А.В.
судді                                                  Олексюк Г.Є.
судді                                                  Маціщук А.В.
секретар судового засідання Орловська Т.Й.
за участю представників:
позивача: не з`явився                                             
відповідача:  не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного              апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Схід-Інвестбуд-Сервіс" на рішення Господарського суду Вінницької області від 17.02.2020 року у справі № 902/989/19 (суддя Яремчук Ю.О., м.Вінниця, повний текст складено       25.02.2020 року)
за позовом:       Приватного підприємства "Схід - Інвестбуд - Сервіс"       (вул. Громова, 34/1, кв. 34, м. Черкаси, 18028)
до:       Спільного українсько - польського підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю "Варта"       (вул. Пирогова, буд. 119 А, м. Вінниця, 21037)
про       визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В :

І. Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції.
1. Приватне підприємство "Схід - Інвестбуд - Сервіс" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Спільного українсько - польського підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю "Варта" про визнання усного договору недійсним.                                                        
2. Рішенням Господарського суду Вінницької області від 17.02.2020 року у справі № 902/989/19 в позові Приватному підприємству "Схід - Інвестбуд - Сервіс" про визнання недійсним усного договору поставки пиломатеріалів дубових н/обрізних, напівобрізних в асортименті, відмовлено.
3. Рішення господарського суду мотивоване тим, що враховуючи, що дії з вчинення усного правочину не відповідають вимогам       Цивільного кодексу України       щодо форми правочину між юридичними особами, така вимога позивача про визнання усного правочину недійсним не передбачена законодавством. Суд не може захищати порушені права та інтереси у спосіб, якій не передбачений законом, а відтак така вимога визнається судом необґрунтованою. Наведені обставини в їх сукупності з врахуванням вимог чинного законодавства наводять на висновок про те, що вимога позивача є безпідставною, позивач не довів перед судом обґрунтованість позовних вимог.

ІІ. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
4. Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне підприємство "Схід-Інвестбуд-Сервіс"  звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 17.02.20р. у справі № 902/989/19 та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.
5. Позивач категорично не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки останні не відповідають ні нормам права, ні фактичним оставинам. 
6. По-перше, судом першої інстанції взагалі не надано оцінки саме тим підставам, які на думку позивача, визначають спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, передбачені частиною 5 статті 203 ЦК Украі?ни та на які позивач посилався в позовніи? заяві. Тобто, всі обставини, які зазначені в позовніи? заяві в обгрунтування неправомірних діи? відповідача, які в свою чергу свідчать про відсутність спрямованості на реальне настання наслідків укладеного правочину судом не оцінено та фактично не досліджено. 
7. По-друге, суд першої інстанції, вказуючи на недотримання сторонами письмовоі? форми правочину, а відтак, відсутність наслідків такого правочину, не надав ніякоі? оцінки самому факту поставки, яка відбулася згідно накладних за №64 від 20.03.2018, №72 від 18.04.2018 та №103 від 28.05.2018 на загальну суму 580 000 грн. та яка сторонами не заперечується і не спростовується. 
8. По-третє, відмовляючи в позові з підстав з яких заявлено позов про визнання правочину недіи?сним (відсутність спрямованості на настання реальних наслідків), суд першої інстанції фактично визнав и?ого таким з інших підстав (недотримання форми правочину), що не відповідає резолютивніи? частині рішення. 
9. Отже, суд першої інстанції, відхиляючи доводи та підстави, викладені в позовніи? заяві, вии?шов за межі доводів позивача, навів інше мотивування підстав недіи?сності правочину, а відтак, позовна вимога про визнання поставки недіи?сною підлягає до задоволення. 
10. Враховуючи викладене скаржник вважає, що висновки суду першої інстанції, наведені в мотивувальніи? частині рішення не відповідають зазначеному в резолютивніи? частині. Таким чином, на думку скаржника рішення суду першої інстанції є суперечливим по своі?и? суті та не відповідає вимогам, які передбачені статтею 236 ГПК Украі?ни. 

ІІІ. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та заперечень інших учасників справи.
11. Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.04.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Схід-Інвестбуд-Сервіс" на рішення Господарського суду Вінницької області від 17.02.2020 року у справі № 902/989/19 та розгляд апеляційної скарги призначено на       13 травня 2020 року.
12. В судове засідання 13.05.2020 від Приватного підприємства "Схід-Інвестбуд-Сервіс" з`явився Бобошко Максим Олегович , на підтвердження своїх повноважень надав суду довіреність №009/20 від 20.04.2020, яка видана позивачем на представлення інтересів підприємства в Північно-західному апеляційному господарському суді. 
13. Однак, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку що вказана довіреність не є документом на підтвердження повноважень представляти Приватного підприємства "Схід-Інвестбуд-Сервіс", відповідно до приписів статтей  56, 58 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 13.05.2020, враховуючи наступне.
14. 29 грудня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18.12.2019 №390-IX.
15. З врахуванням вказаних змін, приписами ч. 3 ст. 56 ГПК України встановлено, що       юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
16. Відповідно до ст.58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
17. Отже, наведені вище положення законодавства передбачають можливість здійснення процесуального представництва юридичної особи, як в порядку самопредставництва, так і іншими особами, як представниками юридичної особи.
18. В порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких визначені законодавством чи установчими документами.
19. Як підтверджується витягом з Єдиного реєстру фізичних осіб, юридичних осіб і громадських формувань за допомогою інтернет сайту Міністерства юстиції України керівником, підписантом ПП «Схід-Інвестбуд-Сервіс» є Рябикіна Н.В. , головою комісії з припинення або ліквідатором є Пашагін Ю.В.
20. Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи (ч.1       ст.60 Господарського процесуального кодексу України).
21. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до       Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"        (ч.ч. 3,4       ст.60 Господарського процесуального кодексу України).
22. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, що Бобошко М.О. є адвокатом.
23. В силу вищевикладених норм Бобошко Максим Олегович не є законним представником ПП «Схід-Інвестбуд-Сервіс» в судовому засіданні 13.05.2020 року.
24. В судове засідання 13.05.2020 Спільне українсько - польське підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю "Варта" своїх представників не направило, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлено належним чином, що підтверджується доказом направлення примірника ухвали суду від 15.04.2020 року про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду поштовим зв`язком. Поштове повідомлення, яким надіслано ухвалу суду від 15.04.2020 року на юридичну адресу відповідача - 21037, м.Вінниця, вул. Пирогова, 119-А, яка зазначена у  витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за допомогою інтернет сайту Міністерства юстиції України та в апеляційній скарзі позивача (а.с. 64-68) повернулось до суду з відміткою органу зв`язку: «за  закінченням встановленого строку зберігання".
25. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.
26. Відповідно до частини третьої та сьомої статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.
27. За змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18, від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17).
28. Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
29. До повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.
30. Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній", «за закінченням встановленого строку зберігання», «відсутність адресата», «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи вважаються належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
31. З урахуванням викладеного та як вбачається з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції було вжито необхідних заходів щодо належного повідомлення відповідача про судове засідання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 07.06.2018 у справі № 910/17797/17.
32. Отже, колегія суддів вважає, що права відповідача на участь у судовому розгляді справи не були порушені. (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №911/3579/17).
33. Стаття 43 ГПК України       зобов`язує учасників судового процесу та їх представників  добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов`язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез`явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.
34. Згідно ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
35. Застосовуючи згідно з частиною 1       статті 3 ГПК України,       статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"       при розгляді справи частину 1       статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).
36. Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників Приватного підприємства "Схід - Інвестбуд - Сервіс" та Спільного українсько - польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю "Варта".       
37. Відповідно до       статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

ІV. Мотивувальна частина постанови.
38. Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу Приватного підприємства "Схід-Інвестбуд-Сервіс" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 17.02.20р. у справі № 902/989/19 змінити у мотивувальній частині, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, виходячи з наступного.
39. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в позовній заяві зазначає, що між Приватним підприємством «Схід-Інвестбуд-Сервіс» та Спільно українсько-польським підприємством Товариством з обмеженою відповідальністю «Варта» було досягнуто усної домовленості та укладено усний договір поставки пиломатеріалів дубових н/обрізних, напівобрізних в асортименті та досягнуто згоди з усіх істотних умов укладеного договору.
40. Згідно      накладних за №64 від 20.03.2018 р. на суму 240000,00 грн. з ПДВ, №72 від 18.04.2018 р. на суму 160000,00 грн. з ПДВ та №103 від 28.05.2018 р. на суму 180000,00 грн. що в загальному становить 580 000,00 грн. (а.с.20-22) позивачем отримано від відповідача пиломатеріали дубові н/обрізних, напівобрізні в асортименті в повному обсязі, що не заперечується сторонами.     При цьому, відповідач по справі при укладанні договору не повідомив позивача (на неодноразові телефонні звернення) про те, чи є у нього в наявності необхідний для здійснення перевезень автомобільний транспорт (якщо є в наявності представити докази права власності, або договори оренди), дозволи з Державної служби України з безпеки на транспорті задля уникнення відповідальності відповідно до «Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні» затвердженого       постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 р. за №879, необхідний персонал для забезпечення господарської діяльності підприємства та відповідні дозвільні документи на виконання робіт пов`язаних з обробітком лісоматеріалів. Дана обставина є суттєвою у вказаних правовідносинах, так як будь-які порушення відповідачем зазначених нормативних актів тягнуть за собою і відповідальність позивача, як то свідчить практика вчинення таких порушень. Також, відповідач не повідомив позивача чи є у нього кваліфіковані працівники, необхідні умови для обробітку лісоматеріалів, задля уникнення в подальшому негативних наслідків від контрагентів позивача, яким доставлялися грузи належні позивачу, тобто придбані у відповідача. Відсутність даної інформації не дає позивачу змогу бути певним про якість отриманих товарів та правомірність їх реалізації відповідачем, і в подальшому не дає гарантій відносно можливих збитків позивача. Більше того, відповідач по справі не повідомив позивача про те, чи мали право особи, які підписували документи первинного бухгалтерського обліку від імені відповідача здійснювати дії по їх підписанню.
41. Тому, позивач вважає, що відповідач порушив його право на отримання від нього повної інформації про отримані товари, про його правовий статус та повноваження посадових осіб, тобто не мав на меті повноцінно виконувати договірні зобов`язання та забезпечити позивача всіма необхідними документами, які надають йому право здійснювати такого роду господарську діяльність.
42. Відповідач не надавши позивачу вказаної вище інформації здійснив дії спрямовані на унеможливлення реального настання правових наслідків та порушив право позивача на отримання повної інформації про вчинений правочин.
43. З врахуванням викладеного позивач вважає, що вказаний договір був укладений з порушенням ч. 5       ст. 203 ЦК України, а саме не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки відповідач в момент укладення договору, його виконання достовірно знав, що в нього відсутні можливості щодо його реального виконання в частині правової забезпеченості своєї діяльності, що і стало підставою для звернення Приватного підприємства "Схід - Інвестбуд - Сервіс" до Господарського суду Вінницької області з даним позовом.
44. Рішенням Господарського суду Вінницької області від 17.02.2020 року у справі № 902/989/19 в позові Приватному підприємству "Схід - Інвестбуд - Сервіс" про визнання недійсним усного договору поставки пиломатеріалів дубових н/обрізних, напівобрізних в асортименті, відмовлено.
45. Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дійшов висновку, що враховуючи, що дії з вчинення усного правочину не відповідають вимогам       Цивільного кодексу України       щодо форми правочину між юридичними особами, така вимога позивача про визнання усного правочину недійсним не передбачена законодавством. Суд не може захищати порушені права та інтереси у спосіб, якій не передбачений законом, а відтак така вимога визнається судом необґрунтованою. 
46. Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, а тому вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення відповідно до ч. 4       ст. 277 ГПК України       враховуючи наступне.
47. Відповідно до статті       16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
48. Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
49. Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту можна визначити як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
50. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.
51. Приписи статті 13 Конвенції вимагають, щоб норми національного правового засобу стосувалися       сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за цією статтею також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).
52. Ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримати відповідне відшкодування.
53. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.
54. Предметом позову в даній справі є визнання недійсним усного договору купівлі-продажу укладеного між сторонами по справі щодо поставки пиломатеріалів дубових н/обрізних, напівобрізних в асортименті на підставі того, що вказаний договір був              укладений з порушенням ч.5       ст. 203 ЦК України, а саме не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки відповідач в момент укладення договору, його виконання достовірно знав, що в нього відсутні можливості щодо його реального виконання в частині правової забезпеченості своєї діяльності.
55. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами       першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).
56. Згідно із частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
57. Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.
58. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
59. Відповідно до       ст. 11 ЦК України       цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.
60. Згідно ч. 1       ст. 174 Господарського кодексу       України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
61. Відповідно до ч. 7       ст. 179 ГК України       господарські договори укладаються за правилами, встановленими       ЦК України       з урахуванням особливостей, передбачених       ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
62. Згідно ч. 2       ст. 205 ЦК України       правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1       ст. 639 ЦК України).
63. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2       ст. 640 ЦК України).
64. Частиною 1       ст. 181 ГК України       встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
65. Договори купівлі-продажу між юридичними особами та інші договори відповідно до вимог       ст. 208 ЦК України       повинні укладатися в письмовій формі.
66. Однак, колегія суддів звертає увагу, що згідно ст. 218 ЦК України, недотримання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України. (п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9). У зазначених випадках правочин є нікчемним.
67. Статтею 204 Цивільного кодексу України       встановлена презумпція правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
68. Відповідно до       статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,              п`ятою та              шостою              статті              203              цього Кодексу.
69. Так, зокрема, згідно ч. 5       ст. 203 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
70. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що відповідач по справі при укладанні договору не повідомив (на неодноразові телефонні звернення) про те, чи є у нього в наявності необхідний для здійснення перевезень автомобільний транспорт (якщо є в наявності представити докази права власності, або договори оренди), дозволи з Державної служби України з безпеки на транспорті задля уникнення відповідальності відповідно до «Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні» затвердженого       постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 р. за №879, необхідний персонал для забезпечення господарської діяльності підприємства та відповідні дозвільні документи на виконання робіт пов`язаних з обробітком лісоматеріалів. Також, відповідач не повідомив позивача чи є у нього кваліфіковані працівники, необхідні умови для обробітку лісоматеріалів, задля уникнення в подальшому негативних наслідків від контрагентів позивача, яким доставлялися грузи належні позивачу, тобто придбані у відповідача. Відсутність даної інформації не дає позивачу змогу бути певним про якість отриманих товарів та правомірність їх реалізації відповідачем, і в подальшому не дає гарантій відносно можливих збитків позивача. Більше того, відповідач по справі не повідомив позивача про те, чи мали право особи, які підписували документи первинного бухгалтерського обліку від імені відповідача здійснювати дії по їх підписанню.
71. Колегія суддів відзначає, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі       статтей 230-233 ЦК України       слід мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.
72. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої сторони та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (підпункт 3.10 пункту 3 Постанови Вищого господарського суду № 6 від 10.07.2014 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").
73. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.
74. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
75. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. При чому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
76. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.
77. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №913/312/17, від 25.07.2019 у справі №910/9879/18, від 05.11.2019 у справі №910/17404/18.
78. У даному випадку, як вбачається з позовної заяви - в оману, на думку позивача, був введений позивач - Приватне підприємство "Схід-Інвестбуд-Сервіс", а відтак наявність обману має доводити саме він.
79. Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких доказів введення позивача в оману з боку Спільного українсько - польського підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю "Варта" не надходило.
80. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено, що Приватне підприємство "Схід-Інвестбуд-Сервіс" під час укладення спірного договору купівлі-продажу діяло під впливом обману зі сторони Спільного українсько - польського підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю "Варта".
81.  Колегія суддів  відзначає, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України) (абз. 4 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").
82. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами оспорюваного правочину було здійснено ряд дій, які свідчать про його дійсність та реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
83. Так, предмет спірного усного договору купівлі-продажу пиломатеріали дубові н/обрізних, напівобрізні в асортименті, загальною вартістю 580000,00 грн., в т.ч. ПДВ, були отримані Приватним підприємством "Схід-Інвестбуд-Сервіс" від Спільного українсько - польського підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю "Варта"  згідно              накладних за №64 від 20.03.2018 р. на суму 240000,00 грн. з ПДВ, №72 від 18.04.2018 р. на суму 160000,00 грн. з ПДВ та №103 від 28.05.2018 р. на суму 180000,00 грн. (а.с.20-22). Вказані накладні скріплені печатками сторін та відтисками штампів Черкаського обласного управління лісового та мисливського господарства про видачу сертифікатів на вказану продукцію.
84. У постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17 від 05 грудня 2018 року у справі № 915/878/16 та від 29.01.2020 року у справі №916/922/19.
85. Отже, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що печатка позивача використовувалася проти його волі.
86. На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відтиск печатки позивача та відповідача на накладних є свідченням участі Приватним підприємством "Схід-Інвестбуд-Сервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Варта" у здійсненні господарської операції за цими накладними в яких зазначено отримання позивачем товару за усним договором купівлі-продажу пиломатеріали дубові н/обрізні, напівобрізні в асортименті.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 03.02.2020 у справі №909/1073/17.
87. Як зазначає позивач у позовній заяві так і в апеляційній скарзі, господарську операцію по придбанню пиломатеріалів дубових н/обрізних, напівобрізні в асортименті проведено в бухгалтерському та податковому обліку підприємства.       
88. Обставини справи, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню.
89. Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що позивачем в поданій апеляційній скарзі не наведено норм права, які пов`язують наведені ним доводи саме з підставою для визнання правочину недійсним.
90. Відповідно до   ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
91. Згідно      ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
92. Враховуючи вищевикладене, колегія дійшла висновку, що позивачем не доведено та не підверджено належними доказами наявності підстав для визнання спірного усного договору купівлі-продажу недійсним, що Приватне підприємство "Схід-Інвестбуд-Сервіс" під час укладення договору діяло під впливом обману зі сторони Спільного українсько - польського підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю "Варта", а також не спростовано спрямованості укладеного між сторонами усного договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тобто виконання сторонами зобов"язань щодо отримання та оплати товару -  пиломатеріали дубові н/обрізні, напівобрізні в асортименті.
93. Згідно із ч. 2-3     ст. 13 ГПК України     учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
94. Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини     у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції     зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити     як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
95. Відповідно до п.2 ч.1     ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
96. Відповідно до     ч. 4     ст. 277 ГПК України,     зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
97. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що мотивувальну частину оскаржуваного рішення Господарського суду Вінницької області від 17.02.2020 року у справі №902/989/19, слід змінити в його мотивувальній частині з підстав, викладених у цій постанові.
98. Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення з відповідача збитків не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, тому колегією суддів відхиляються, а апеляційна скарга залишається без задоволення.
99. З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку      ст. 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 269,       270,       273, 275,       277,       281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд   

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Схід-Інвестбуд-Сервіс" на рішення Господарського суду Вінницької області від 17.02.2020 року у справі №902/989/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 17.02.2020 року у справі №902/989/19 змінити у мотивувальній частині, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
3. Справу №902/989/19 повернути  Господарському суду Вінницької області.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "14" травня 2020 р.

Головуючий  суддя                                                                      Гудак А.В.

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.  

Суддя                                                                                              Маціщук А.В.