Ухвала
 
26 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 426/3848/19
провадження № 61-5271ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 25 жовтня 2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду, ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні доказів, ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні позову та постанову Луганського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Луганськгаз» про захист прав споживача зобов`язанням надання права оплати за вибором та повної необхідної, доступної, достовірної й своєчасної інформації про продукцію, її виробника (виконавця, продавця),
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2019 року    ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «Луганськгаз» про захист прав споживача в якій просив суд зобов`язати відповідача надати споживчу повну достовірну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також її виробника (виконавця, продавця) та надати копії установчих документів.
 
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 25 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено до розгляду у судовому засіданні.
 
Постановляючи ухвалу суду першої інстанції виходив з того, що є підстави для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, оскільки до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті процесуальних дій вчиняти не потрібно, справа може бути призначена до судового розгляду по суті.
 
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року, яка залишена без змін постановою Луганського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року, відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення доказів.
 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не обґрунтовано у своїй заяві необхідність забезпечення доказів, не наведено достатніх та вагомих доказів, що зазначені позивачем документи можуть бути втрачені або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
 
Крім того, позивач просив забезпечити позов шляхом зобов`язання відповідача ПАТ «Луганськгаз» не переривати надання послуг та забезпечити гарантоване, безумовне постійне газопостачання до домоволодіння за місцем проживання позивача до закінчення судового спору по суті.
 
Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року, яка залишена без змін постановою Луганського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року, відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не обґрунтовано, що вжиття заходів забезпечення позову в зазначений спосіб є співмірним із заявленими позивачем вимогами, а також, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
 
07 березня 2020 року   ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 25 жовтня 2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду, ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні доказів, ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні позову та постанову Луганського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Луганськгаз» про захист прав споживача зобов`язанням надання права оплати за вибором та повної необхідної, доступної, достовірної й своєчасної інформації про продукцію, її виробника (виконавця, продавця) в зазначеній вище справі.
 
У відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 25 жовтня 2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду, ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні доказів та постанови Луганського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року, в частині залишення без змін ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні доказів, слід відмовити з таких підстав.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини першої статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.
 
Згідно із частиною першою статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; 3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
 
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
 
ЦПК України (у редакції від 08 лютого 2020 року) не передбачено права на оскарження у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду, також не передбачено оскарження ухвали суду першої інстанціїпро відмову у забезпеченні доказів після перегляду у суді апеляційної інстанції.
 
Відсутність передбаченого процесуальним законом права на касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду та ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні доказів після перегляду у судді апеляційної інстанції по справі унеможливлює відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі у цій частині слід відмовити.
 
У відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні позову та постанови Луганського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року, в частині залишення без змін ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні позову, слід відмовити з таких підстав
 
Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. 
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
 
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
 
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
 
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. 
 
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
 
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу. 
 
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
 
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
 
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
 
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
 
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
 
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
 
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.
 
Отже обраний позивачем спосіб забезпечення позову не пов`язаний з виконанням рішення суду у разі задоволення позову судом.
 
За наведених обставин судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанцій, на законних підставах відмовлено у забезпеченні позову.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частиною п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга в частині оскарження ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні позову та постанови Луганського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року, в частині залишення без змін ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні позову, є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись пунктом 9 частини третьої статті 2, частиною третьою статті 3, частиною першою статті 389, пунктом 1 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 25 жовтня 2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду, ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні доказів, ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 19 листопада 2019 року про відмову у забезпеченні позову та постанову Луганського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Луганськгаз» про захист прав споживача зобов`язанням надання права оплати за вибором та повної необхідної, доступної, достовірної й своєчасної інформації про продукцію, її виробника (виконавця, продавця). 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         А. І. Грушицький
 
В. В. Сердюк
 
І. М. Фаловська