ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/261/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №692/1212/19 Категорія: 304090000 	Чепурний О.П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       03 березня 2020 року                                                                м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	
секретар 	Попова М.В.	

учасники справи:
позивач (скаржник) – ТОВ «ВЕЛЛФІН»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 15.11.2019 (повний текст складено 15.11.2019, суддя в суді першої інстанції Чепурний О.П.) у цивільній справі за позовом ТОВ «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

21.02.2019 ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь 10701,00 грн. заборгованості по договору позики, зазначаючи про те, що 27.10.2015 між ТОВ «ВЕЛЛФІН», як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, укладено договір позики №56720 в електронній формі, за умовами п.1.1 якого ТОВ надало відповідачу грошові кошти в сумі 2400,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти. Позивач належним чином виконав умови договору позики, але відповідач отримані грошові кошти в передбачені договором строки не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 102701,00 грн., яка складається з такого: 2400,00 грн. основного боргу, 48384,00 грн. заборгованість за відсотками та 51917,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач у справі просить стягнути з відповідача.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 15.11.2019 позовні вимоги у справі задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2400,00 грн. тіла позики, 1296,00 грн. заборгованість по відсоткам та 10000,00 грн. заборгованість по простроченим відсоткам, а всього 13696,00 грн. Суд вказав, що одержані в позику кошти та нараховані на них відсотки відповідач має повернути позивачу, однак суд не погодився з розрахунком боргу по відсоткам, виконаним позивачем, та зазначив, що прострочені відсотки є пенею, розмір якої суд зменшив згідно положень ч.3 ст.551 ЦК України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач, діючи через представника, подав через відділення поштового зв`язку 23.12.2019 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Скаржник зазначає, що відповідач погодилася з умовами договору, запропонованого позивачем, які є обов`язковими для виконання, шляхом укладення відповідного договору в електронному вигляді з використанням одноразового ідентифікатора. Факт погодження відповідача з умовами договору, на думку скаржника, свідчить про помилковість висновків суду в цій справі щодо неправильного нарахування суми заборгованості по відсоткам. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що 20.07.2016 між ТОВ «ВЕЛЛФІН», як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, укладено договір позики №56720 в електронній формі.
Згідно п.1.1 цього договору позикодавець надає позичальникові на умовах, передбачених договором, грошові кошти в позику в сумі 2400,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, визначені договором. Згідно п.1.3 договору строк позики складає 30 днів, а відповідно до п.1.5 - нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до такого:
- 1,8 % від суми позики, але не менше ніж 20 гривень за перший день користування позикою;
- 1,8 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.2 договору (30 днів);
- 3,8 % від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п.1.2 договору уразі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.
В п.7.2 договору позики відповідач підтвердив, що вона ознайомлена, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил програми лояльності, текст яких розміщено на сайті позикодавця.
Позивач виконав умови договору, перерахувавши на картковий рахунок відповідача кошти в сумі 2400,00 грн., що підтверджується повідомленням від 22.07.2019 про перерахування коштів на карту ОСОБА_1 через систему прийому платежів «WayForPay».
Проте відповідач у визначені договором строки одержані кошти не повернула та відсотки за користування ними не сплатила, що обумовило звернення позивача з цим позовом про стягнення заборгованості до суду.
Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Також за положеннями ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
У статті 3 ЗУ «Про електронну комерцію»  зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Частина 5 статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі на веб-сайті товариства. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.
Оскільки судом встановлено, що відповідач одержані в позику від позивача кошти не повернула та не сплатила відсотки, нараховані на умовах договору позики, суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення відповідної заборгованості з відповідача на користь позивача у справі.
Висновків суду щодо факту одержання в позику коштів ніхто у справі не оспорює та не спростовує.
Однак апеляційний суд не може погодитися з правильністю висновків суду першої інстанції про те, що прострочені відсотки, передбачені умовами укладеного між сторонами договору, є за своєю правовою природою неустойка, адже за змістом п.1.5 договору позики дані платежі є саме відсотками за користування одержаними коштами за кожен день користування позикою понад 30 денний строк.
Із змісту вимог ст.549 ЦК України вбачається, що неустойка - це визначена законом або договором грошова сума або інше майно, яке боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання свого зобов`язання. 
Згідно до вимог ст. 546 ЦК України неустойка – один з видів забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до статті 547 ЦКУ правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки ні законом, ні вищевикладеним договором не передбачено порядок та підстави стягнення з ОСОБА_1 неустойки, тому вказані висновки суду щодо визнання суми збільшених процентів за користування коштами, отриманими за позичальником договором неустойкою, є такими, що не відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Вимогами ст. 6 ЦК України  закріплено принцип свободи договору, що є одним із ключовим принципів цивільного законодавства України. Згідно з цією статтею запроваджується загальний підхід про  можливість сторін договору відступати від положень актів  цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. 
Крім того, ніхто зі сторін договору не заперечував перед судом, що вказані положення регламентують сплату саме таких відсотків, розмір яких визначений договором, та не стверджував, що відповідні домовленості можуть стосуватися інших платежів, зокрема, неустойки, отже відповідні висновки суду першої інстанції в цій справі зроблено з виходом за межі доводів та вимог сторін у справі, що порушує положення ст.13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства.
Перевіряючи математичні розрахунки позивача, апеляційний суд зазначає, що до стягнення з відповідача підлягає тіло позики в сумі 2400,00 грн., відсотки за користування позикою в сумі 1296,00 грн. (2400 * 1,8% * 30 днів) та 99316,80 грн. прострочених відсотків (2400 * 3,8% * 1089 днів), а всього 103012,80 грн., однак, враховуючи межі заявлених позивачем у справі вимог, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 102,701,00 грн.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 15.11.2019 у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийняти постанову про задоволення позовних вимог.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 4802,50 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – задовольнити.
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 15.11.2019 у цивільній справі за позовом ТОВ «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики – скасувати.
Позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» 102701,00 грн. заборгованості за договором позики.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» 4802,50 грн. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.
Повну постанову складено 04.03.2020. 

Суддя-доповідач

Судді