П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/6881/19	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді -	Кравченка К.В.,	
судді -	Джабурія О.В.,	
судді -	Запорожана Д.В.	

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі за позовом громадянки СРВ ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2019 року громадянка СРВ ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі - відповідач, ДМС), в якому просила:
- визнати протиправними дії щодо прийняття рішення від 08.11.2019 року №51032300002109 про відмову в обміні бланку посвідки на постійне проживання по досягненню позивачем 45 річного віку;
- скасувати рішення від 08.11.2019 року №51032300002109 про відмову в обміні бланку посвідки на постійне проживання по досягненню позивачем 45 річного віку;
- зобов`язати ДМС здійснити позивачу обмін бланку посвідки на постійне проживання, у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку.
В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що спірне рішення ДМС ґрунтується на підставах не передбачених Законом України «Про імміграцію» та Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ДМС подало апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам, що підтверджується копією національного паспорту Соціалістичної Республіки В`єтнам № НОМЕР_1 від 07.02.2002 року.
21.06.2003 року позивач звернулась до ВПР та МР УМВС України в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне мешкання.
27.02.2004 року позивач звернулась до ВПР та МР УМВС України в Одеській області із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні.
Згідно висновку інспектора ВГІРФО УМВС України в Одеській області, затвердженого 27.02.2004 року начальником ВГІРФО УМВС України в Одеській області, було вирішено задовольнити клопотання позивача на документування тимчасовою посвідкою на проживання в Україні.
25.05.2007 року позивачу видано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 , з терміном дії-безстроково.
11.08.2008 року позивачу видано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 (ОД НОМЕР_3 ), з терміном дії-безстроково.
Відповідно до листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства №8.1-2780/8.5.1-19 від 17.07.2019 року, адресованого відповідачу, у Департаменті опрацьовано проект висновку про скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Листом ДСІОБГ від 24.10.2018 року №8.1-3673/8.5.1.-18 ДМС було установлено, що скасування рішення ВГІРФО УМВС України від 27.02.2004 року належить до компетенції голови ДМС та зобов`язано привести висновок ДМС про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам у відповідність до вимог чинного законодавства.
24.10.2019 року представник позивача звернулась до ДМС із заявою про надання копії рішення стосовно обміну бланку посвідки по досягненню 45 річного віку позивачем, згідно заяви від 28.09.2019 року.
Рішенням ДМС від 08.11.2019 року №51032300002109 відмовлено позивачу в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, на підставі пп.11 п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення та повернення державі, ви знання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України.
Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Відповідно до п.21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року (надалі - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Згідно п.22 Порядку №1983, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Відповідно до п.23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Пунктом 24 Порядку №1983 передбачено, що рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.
Стаття 12 Закону України «Про імміграцію» передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Разом з тим, згідно п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 (надалі - Порядок №321), територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином; 8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 11) в інших випадках, передбачених законом.
Як вбачається зі спірного рішення ДМС про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, міграційний орган приймаючи вказане рішення послався на пп.11 п.62 Порядку №321.
Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, пп.11 п.62 Порядку №321 є відсилочною нормою, тобто при посиланні на такий пункт має бути також зазначена норма іншого закону, яка передбачає інші підстави для відмови іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки. Але, як вбачається зі спірного рішення, міграційним органом не зазначено будь якої іншої норми, окрім пп.11 п.62 Порядку №321.
Крім цього в листі Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства №8.1-2780/8.5.1-19 від 17.07.2019 року про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію зазначено, що матеріали не відповідають вимогам законодавства, оскільки рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства. Разом з тим, Департамент не зазначає в чому саме було порушення вимог законодавства при прийнятті вказаного рішення.
Також, відповідачем не доведено та не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для відмови в оформленні посвідки.
Разом з тим, як вбачається з висновку інспектора ВГІРФО УМВС України в Одеській області, затвердженого 27.02.2004 року начальником ВГІРФО УМВС України в Одеській області, підставою для прийняття рішення про документування позивача тимчасовою посвідкою на проживання в Україні, є п.4 розділу V Закону України «Про імміграцію».
Пунктом 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» встановлено вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні; іноземців та осіб без громадянства, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії, прибули в Україну, одержали в установленому порядку тимчасову довідку і прожили в Україні не менш як п`ять років, а також їх повнолітніх дітей, які прибули в Україну разом з ними до досягнення повноліття, і звернулися із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні;іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні; іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну дітьми-сиротами у зв`язку із збройними конфліктами у місцях їх постійного проживання і виховуються або виховувалися у державних дитячих закладах чи в дитячих будинках сімейного типу або над якими встановлено чи було встановлено опіку або піклування громадян України.
Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.
Таким чином, позивач отримавши посвідку на постійне проживання вважається такою, що має дозвіл на імміграцію в Україну.
За таких обставин, оскільки спірне рішення ДМС не містить чітких підстав для відмови в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання, колегія суддів робить висновок, що вказане рішення є необґрунтованим, а відповідачем не доведено правомірність своїх дій при прийнятті вказаного спірного рішення та відповідність таких дій нормам діючого законодавства України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, що також вірно було вирішено судом першої інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Запорожан Д.В.