Дата документу 26.02.2020 Справа № 335/694/15

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/694/15 Головуючий у 1 інстанції: Гашук К.В.
провадження № 22-ц/807/38/20                                   Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2020 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С. Крилової О.В.
при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В позові зазначало, що 17 вересня 2008р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Запорізької обласної філії, правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 08-987-1ОП-ВКЛ, відповідно до пп. 1.1.1, 1.1.2. якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 200 000,00 доларів США з кінцевим терміном погашення до 16 вересня 2018 року в порядку, визначеному цим договором. Кредит надавався на споживчі цілі та рефінансування заборгованості.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту зі ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 08-987-10П-1 від 17 вересня 2008 року, реєстровий № 3304, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О. Г. Предметом іпотеки за вказаним договором є нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, загальною площею 163,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить відповідачу.

У зв`язку з невиконанням умов договору кредиту у позичальника ОСОБА_2 ви-
никла заборгованість, яка станом на 20.01.2015 року згідно довідки-розрахунку становить 
4 651 042,47 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 455 040,23 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 1 924 530,85 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту 63 913,47 грн.; пені за несплату відсотків 207 557,91 грн. 

Пунктами 1.1., 1.4., 1.4.1, 1.4.2., 1,4.3., 1.4.4., 1.5. договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю предмет іпотеки у якості забезпечення зобов`язань за договором кредиту (основне зобов`язання), а саме, зобов`язань зі сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, сплати можливих сум неустойки (пені, штрафу), відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимог за основним зобов`язанням та збитків, завданих порушенням основного зобов`язання.

Згідно з пп. 2.4.3, 4.1. договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту, банк має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

На підставі зазначеного позивач просив:
- звернути стягнення за іпотечним договором № 08-987-10П-1 від 17 вересня 2008 року за реєстровим № 3304, на предмет іпотеки, а саме, на нежиле приміщення, загальною площею 163,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу; 
- визначити у рішенні спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме: надати ПАТ «Укрсоцбанк» право від свого імені здійснити продаж предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві за початковою ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності;
- за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити вимоги банку по погашенню заборгованості за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 08-987-10П-ВКЯ від 17 вересня 2008р. на загальну суму 4 651 042,47 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 455 040,23 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 1 924 530,85 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту 63 913,47 грн.; пені за несплату відсотків 207 557,91 грн.;
- з метою збереження предмету іпотеки до його реалізації надати ПАТ «Укрсоцбанк» право обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами;
- з метою реалізації предмету іпотеки надати ПАТ "Укрсоцбанк" право: одержати від приватного нотаріуса Петрушенко Т.І. договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 08.06.2005р. за реєстровим номером № 1197; 
- стягнути з відповідача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судові витрати у розмірі 3654,00 грн.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2015 року позов задоволено частково.
Звернуто стягнення за іпотечним договором № 08-987-10П-1 від 17 вересня 2008 року за реєстровим № 3304 на предмет іпотеки, а саме: нежиле приміщення, загальною площею 163,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І. 08.06.2005 року за реєстровим номером № 1197, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 04.09.2008р. за № 20116053, реєстраційний номер 9602707, шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме: з наданням ПАТ «Укрсоцбанк» права від свого імені продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві за початковою ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності.
За рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» по погашенню заборгованості за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 08-987-10П-ВКД від 17 вересня 2008 року на загальну суму: 3 534 297,77 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 455 040, 23 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 893 547, 84 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 44 512, 36 грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 141 197,34 грн.

З метою збереження предмету іпотеки до його реалізації надано ПАТ "Укрсоцбанк" право обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

3 метою реалізації предмету іпотеки надано ПАТ "Укрсоцбанк" право:
- одержати від приватного нотаріуса Петрушенко Т.І. договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладеній між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 08.06.2005р. за реєстровим номером №1197;
- подавати та підписувати заяви та інші документи, необхідні для виготовлення та отримання договору купівлі-продажу нежилого приміщення, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І. 08.06.2005р. за реєстровим номером № 1197.

Позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені у заявленому позивачем розмірі – залишено без задоволення.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 3 654 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції у цій справі в частині встановлення початкової ціни предмета іпотеки – нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , змінено із зазначенням початкової ціни предмета іпотеки для подальшої реалізації шляхом проведення прилюдних торгів у межах виконавчого провадження в сумі 1 385 241 грн. В решті рішення залишено без змін (Т. 1 а.с. 194-199).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016р. рішення Апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2015р. скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд (Т. 2 а.с. 49-52).
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено (Т. 2 а.с. 95-99).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції ( Т. 2 а.с. 145-149).

Судом касаційної інстанції зазначено, що апеляційному суду належить перевірити умови пункту 4.4 кредитного договору з урахуванням умов додаткової угоди, а також визначити, чи не збіг строк позовної давності повністю або частково відносно кожної зі складових заборгованості. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 липня 2019р. справу прийнято до провадження, а ухвалою від 10 липня 2019р. справу призначено до апеляційного розгляду.

Справа не розглядалась апеляційним судом у періоді з 05.08.2019р. по 24.11.2019р. у зв`язку з наступним: з 05.08.2019р. по 13.08.2019р. суддя-доповідач Маловічко С.В. перебувала у щорічній відпустці, перерваній лікарняним з 14.08.2019р. по 06.11.2019р., з 11.11.2019р. по 24.11.2019р. продовжено щорічну відпустку, перервану лікарняним. 

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2019р. здійснено заміну позивача в особі АТ «Укрсоцбанк» на правонаступника в особі АТ «Альфа-Банк» (Т. 3 а.с. 13-20).
Представник банку-правонаступника до судових засідань апеляційного суду не з`являвся, надаючи заяви про відкладення розгляду справи, в подальшому заявою від 25.02.2020р. просив розглянути справу у відсутності АТ «Альфа-Банк». 

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача, яка підтримала скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, а також, вийшовши за її межі з урахуванням правової позиції ВП ВС у справі № 310/11024/15-ц, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 вересня 2008р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 08-987- 10П-ВКЛ, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 200 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних і комісії з кінцевим терміном повернення заборгованості до 16 вересня 2018 року. Погашення траншів кредиту проводиться щомісячно, не пізніше 20 числа місяця наступного за звітнім відповідно до графіку зменшення максимального ліміту заборгованості (п.п. 1.1.1, 2.4.5 договору).

У випадку прострочення чергового платежу банк має право вимагати дострокового повернення кредиту. За невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом у визначені договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання ( п. 4.1 договору).
Виконання договору про надання відновлюваної кредитної лінії забезпечено заставою нерухомого майна, а саме: нежилого приміщення, загальною площею 163,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що між банком і власником нежилого приміщення ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № 08-987-10П-1 від 17 вересня 2008 року. Вартість предмету іпотеки сторони вказаного договору визначили у розмірі 1 385 241 гривня ( п. 1.2 іпотечного договору).

Відповідно до п. 2.4.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, обов`зків, встановлених згідно з п.п. 2.1.1-2.1.10. 

Судом також встановлено, що на порушення умов договору ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконувала, передбачені умовами договору платежі вносила з порушенням встановленого графіку зменшення максимального ліміту заборгованості. 

Так, останнє погашення за основною сумою боргу було здійснено ОСОБА_2 
19.09.2009 року, а по відсоткам за користування грошовими коштами – 29.12.2010 року.

За розрахунком банку станом на 14.08.2014 року у ОСОБА_2 утворилась заборгованість у загальному розмірі 4 651 042 грн. 47 коп., яка складається із: заборгованість за тілом кредиту - 2 455 040 грн. 23 коп., заборгованість за відсотками - 
1 924 530 грн. 85 коп., пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 63 913 грн. 47 коп., пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 207 557 грн. 91 грн.

Стороною відповідача в ході розгляду справи було подано заяву про застосування строку позовної давності щодо заборгованості позичальника.

Вирішуючи це питання, суд першої інстанції вказував, що між банком та позичальником 02.08.2010р. було укладено додаткову угоду № 03 про внесення змін до договору про надання відновлюваної кредитної лінії № 08-987- 10П-ВКЛ, у якій позичальник погодилась з тим, що має залишок заборгованості за кредитом станом на дату укладення додаткової угоди у розмірі 187 255,26 доларів США, по відсоткам у сумі 28 200,37 доларів США ( Т. 1 а.с. 106-107). Крім того цієї додатковою угодою змінено строк повернення кредиту з 16.09.2018. на 16.09.2023р.

Тому суд вважав, що строк позовної давності щодо суми кредиту було перервано шляхом підписання додаткової угоди, та до погашення за рахунок продажу предмета іпотеки визначив всю сума заборгованості за кредитом. 

Разом з тим, суд визнав, що по відсоткам строк позовної давності пропущено по заборгованості, яка нарахована до 26.01.2012р., та з урахуванням цього визначив заборгованість по відсоткам станом на 14.08.2014р. в сумі 68 156,15 доларів США, що за курсом долару США до гривні саном на час розрахунку, еквівалентно 893 547,84 грн. Також судом було зменшено розмір пені, оскільки банк нарахував її за період з 1 серпня 2013р. по 13.08.2014р., а з позовом до суду звернувся 26 січня 2015р., тому пеню визначено в межах 12-місячного терміну, що передував зверненню банком до суду з цим позовом, та в межах позовних вимог, які не змінювались банком.

Задовольняючи вимоги банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходив із того, що такі вимоги банку відповідають умовам кредитного, іпотечного договорів та вимогам ст.ст. 572, 589, 590 ЦК України, статтей 7, 12, 33, 38 ЗУ «Про іпотеку».
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що судом неправильно вирішено питання щодо застосування строку позовної давності, яким не звернуто увагу на положення п. 4.4 кредитного договору, з урахуванням якого позовна давність спливла до всієї заборгованості, визначеної банком. 

Перевіривши вказані доводи апелянта, колегія встановила наступні обставини. 

Так, між банком та ОСОБА_2 02 серпня 2010р. була підписана додаткова угода № 03 про внесення змін до договору про надання відновлюваної кредитної лінії № 08-987- 10П-ВКЛ. 
Згідно з п. 1 додаткової угоди, сторони підтвердили, що залишок заборгованості за кредитом станом на дату укладення цієї додаткової угоди складає 187 255,26 доларів США, залишок заборгованості за нарахованими процентами 28 200,37 доларів США.

Пунктом 2.1 сторони узгодили нову процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 15,92 % річних.
У пункті 2.2 сторонами визначено новий строк повернення кредиту - 16.09.2023р.
В пункті 7 додаткової угоди зазначено, що інші умови договору залишаються незмінними.
Отже, залишився незмінним і пункт 4.4 кредитного договору, на який посилається відповідач в апеляційній скарзі, згідно з яким у разі нездійснення платежів протягом більш ніж 90 календарних днів, строк кредитування вважається таким, що сплив.

Саме ці обставини ВС рекомендовано перевірити при новому апеляційному розгляді справи. 
Колегією встановлено, що у додатковій угоді ОСОБА_2 погодилась із розміром заборгованості за кредитом у сумі 187 255,26 дол. США та розміром заборгованості за простроченими відсотками – 28 200,37 дол. США, які нараховані на дату підписання додаткової угоди.
За умовами додаткової угоди від 02.08.2010р. погашення кредиту починається з квітня 2012р., погашення прострочених процентів - з 20.03.2012р., а поточні відсотки в обумовленому договором порядку із можливістю погашати не менше 50 % щомісячно, при цьому решта накопичується на рахунку № НОМЕР_1 згідно з п. 3.1.2 додаткової угоди, а потім приєднується до простроченої заборгованості, яка погашається рівними частками протягом 60 місяців на рахунок № НОМЕР_2 (Т. 1 а.с. 106). 

Відтак, строки внесення платежів за кредитом та їх розмір змінились додатковою угодою, а тому встановлені пунктом 4.4 кредитного договору наслідки нездійснення цих платежів діють і щодо змінених додатковою угодою умов. 

Судом вірно встановлено, що останній платіж позичальник на погашення кредиту здійснила 19.09.2009р., а після укладення додаткової угоди мала розпочати погашати кредит з 20.03.2012р., але жодного платежу на його погашення не здійснила, тому через 90 календарних днів строк кредитування вважається таким, що сплив. Тому це дата – 18 червня 2012р., тобто з 19.06.2012р. строк кредитування скінчився. 

Але навіть з урахуванням положень п. 4.4 кредитного договору суд правильно визнав, що за всією заборгованістю по тілу кредиту позовна давність не пропущена банком, оскільки не сплив трирічний строк з дати закінчення строку кредитування, тобто банк міг звернутись до суду до 19.06.2015р., а звернувся 26.01.2015р. Але розрахунок за відсотками у такому разі має бути іншим з огляду на припинення нарахування відсотків з 19.06.2012р. – дати закінчення строку кредитування.

Вказане випливає із загального правила, що зі спливом строку кредитування припиняються кредитні відносини між сторонами на підставі укладеного договору, а тому банк після цієї дати позбавлений можливості нараховувати обумовлені договором відсотки. Така правова позиція, зокрема, висловлена Верховним Судом.

Укладенням додаткової угоди позичальник підтвердила наявність у неї станом на 02.08.2010р. простроченої заборгованості по відсоткам у сумі 28 200,27 дол. США, яку вона мала розпочати погашати з 20.03.2012р. рівними частками протягом 60 місяців.

Поточні ж проценти позичальник мали розпочати погашати з 20.09.2010р. по 20.02.2012р. до 20 числа кожного місяця, як це і було передбачено умовами кредитного договору (п.п. 3.1, 3.1.1, 3.1.2), та в такий же спосіб в подальшому.

З виписок по рахункам та із розрахунку заборгованості відслідковується, що останнє погашення відсотків позичальник здійснила 29.12.2010р., тобто поточних відсотків, а погашення прострочених не відбулось.

За простроченими відсотками строк позовної давності також не сплив, оскільки погашати їх позичальник мала розпочати з 20.03.2012р., а з позовом банк звернувся 26.01.2015р., тобто в межа строку позовної давності по всій заборгованості прострочених відсотків.
Що ж стосується поточних нарахувань по відсоткам, то їх можна нараховувати лише до дати спливу строку кредитування – 18.06.2012р. включено.

Оскільки залишок заборгованості за кредитом у період з 03.08.2010р. по 18.06.2012р. не змінювався, то за цей період відсотки за ставкою у розмірі 15,92 % мають нараховуватись на все тіло кредиту у розмірі 187 255,26 дол. США – за 15 місяців та 15 днів, або за 469 днів: 187 255,26 х 15,92 : 100 : 360 х 469 = 38 837,15 дол. США. 

Останній платіж за поточними відсотками позичальник здійснила 29.12.2010р., а з позовом банк звернувся 26.01.2015р., тому в межі позовної давності входить лише період з 26.01.2012р. по 18.06.2012р., у якому розмір відсотків становить: 187 255,26 дол. США х 15,92 % : 100 : 360 х 145 = 12 007,22 дол. США. Позичальником сплачено наступну суму процентів за цей період: 1210 дол. + 1210 + 1200 = 3620 дол. США, тому заборгованість за поточними процентами становить 12 007,22 – 3620 = 8 387,22 дол. США.

Таким чином загальна сума заборгованості за відсотками до стягнення становить: 28 200,27 + 8 387,22 дол. = 36 587,49 дол. США.

Банком нараховано пеню з 13.08.2013р. по 13.08.2014р., але з позовом банк звернувся до суду 26.01.2015р., тому в межі позовної давності вкладається період з 26.01.2014р. по 13.08.2014р., оскільки банк свої вимоги не уточнював. За цей період пеня за прострочення сплати кредиту становить 3341,23 дол. США, що еквівалентно за курсом станом на час вирішення справи 13,1107 сумі у гривнях у розмірі 43 805,86 грн. За вказаний період пеня за прострочення сплати відсотків становить 10 593 дол. США, що еквівалентно 138 881,65 грн.
Таким чином, перевіривши за рекомендаціями касаційного суду зазначені ним обставини, колегія визначає до стягнення наступний розмір заборгованості: за кредитом 187 255,26 дол. США, що еквівалентно 2 455 040,23 грн., заборгованість за відсотками 36 587,49 дол. США, що еквівалентно 479 687,61 грн. та пені за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 43 805,86 грн. та пені за несвоєчасну сплату відсотків в сумі 138 881,65, а всього: 3 117 425,35 грн. 
Та вказаним аналізом умов договору, додаткової угоди, платежів позичальника, з урахуванням невиконання нею умов кредитного договору та додаткової угоди до нього, встановленням моменту закінчення строку кредитування, який є визначальним для відліку строку позовної давності, спростовуються доводи апеляційної скарги про сплив строку давності по всій заборгованості. 
Інших доводів апеляційна скарга, подана відповідачем ще 07.05.2015р., не містить.

Разом з тим, стороною відповідача у матеріали справи долучено до письмових пояснень правову позицію ВП ВС, висловлену у постанові від 29.05.2019р. у справі № 310/11024/15-ц, щодо положень ст.ст. 36-38 ЗУ «Про іпотеку» в частині можливості застосування при ухваленні судового рішення позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно із вказаною правовою позицією, в пунктах 18-20 зазначено, що Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки  шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержате-
ля або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

В пункті 28 вказаної постанови зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону).
Згідно з пп. 29, 30 постанови ВП ВС договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Також у п. 34 постанови Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту ( п. 3,5 постанови).

Оскільки судом застосовувався саме порядок звернення стягнення, передбачений ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», то належить проаналізувати умови іпотечного договору на предмет наявності в ньому іпотечного застереження. 

У договір передбачена стаття 4 «Звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація».
У пункті 4.4 сторони узгодили, що відповідно до статті 36 ЗУ «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В разі вжиття заходів до реалізації предмета іпотеки іпотекодержателем цей договір є одночасно договором доручення для представництва в усіх установах, підприємствах, організаціях.

Пунктом 4.5 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.1. на підставі рішення суду; або 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса: або 4.5.3 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»; або 4.5.4 шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі – покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку».
Отже, в договорі іпотеки № 08-987-10П-І від 17.09.2007р. міститься іпотечне застереження щодо застосування в позасудовому порядку процедури продажу предмета іпотеки, визначеної у статті 38 ЗУ «Про іпотеку». А тому позовна вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.
Зважаючи на вказані обставини, колегія вважає за необхідне у відповідності до положень ч. 4 статті 367 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги та скасувати оскаржуване рішення на підставах п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України у зв`язку з неправильним застосуванням судом вимог ст.ст. 36-38 ЗУ «Про іпотеку». 

Оскільки скаргу відповідача задоволено частково, але фактично рішення суду скасовано, як і просила відповідач у апеляційній скарзі, то з банку на її користь належить стягнути сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1533 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційній суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2015 року у цій справі скасувати.
В задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_2 , відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 533 (одна тисяча п`ятсот тридцять три) гривні 62 копійки. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 березня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: