Справа № 345/2976/19 
Провадження № 22-ц/4808/311/20 
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В. 
Суддя-доповідач Ясеновенко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2020 року         м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої                        Ясеновенко Л.В.,
суддів:                        Мелінишин Г.П., Томин О.О.,
секретаря                        Мельник О.В.,
               з участю                        представника позивача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних, процентів за користування грошовими коштами та пені, за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Якиміва Р.В.03 грудня 2019 року в м. Калуші, 
в с т а н о в и в :
08.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних, процентів за користування грошовими коштами та пені.
В заяві зазначив, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.08.2013 року, яке перебуває на примусовому виконанні у Калуському міськрайонному відділі ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, з відповідача на його користь стягнуто заборгованість в розмірі 89 127,94 грн., з яких 80 000,00 грн. - сума основного боргу та 9 127,94 грн. - проценти за користування коштами, а станом на 06.06.2019 року залишок заборгованості за вказаним рішенням суду становить 80 508,23 грн. 
Посилаючись на те, що станом на день подання позову  ОСОБА_2 не погасив основну заборгованість в розмірі 80 000,00 грн., а наявність невиконаного рішення суду не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, просив стягнути з відповідача 35 160,00 грн. інфляційних втрат, 7 203,34 грн. 3 % річних. Також просив стягнути 37 426,02 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі ст. 536 ЦК України та 28 565,48 грн. пені за період з 18.06.2018 року по 17.06.2019 року.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 03 грудня 2019 року позов задоволено частково .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 35 160,00 грн. інфляційних втрат та три відсотки річних в розмірі 7 203,34 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн. судового збору.
В решті позову відмовлено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти, визначені судовим рішенням, тому з нього слід стягнути інфляційні втрати та три проценти річних за період з 05.07.2016 року по 05.07.2019 року, а саме за три роки, які передували зверненню до суду, тобто в межах строку позовної давності.
В частині відмови в задоволенні решти позовних вимог суд вказав, що якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором, та пені, а враховуючи, що повна сума основного боргу, а також проценти за договором позики, були стягнуті з відповідача рішенням суду, тому є безпідставною позовна вимога про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошима на підставі ст. 536 ЦК України, оскільки підставою застосування даної статті є факт користування чужими грошима та встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду. Оскільки початок перебігу позовної давності, що пов`язується з певними фактами, які свідчать про порушення прав особи, співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тому є невірним висновок суду про безпідставність його заяви щодо застосування наслідків спливу позовної давності та про те, що строк позовної давності в три роки обчислюється від дня звернення до суду із даним позовом на три роки, які передували даті звернення до суду.
Зазначає, що позивач в 2013 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, тобто ще тоді знав про порушення свого права. При цьому, кошти позичалися на термін до 01.04.2013 року, тому строк позовної давності щодо вимоги про повернення боргу сплив 01.04.2016 року, а оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, то в цей же день і минув строк позовної давності по стягненню штрафних санкцій – процентів та інфляційних втрат. 
Також апелянт зазначає, що не позичав у позивача кошти, а в 2010 році взяв у останнього у користування автомобіль, під час керування яким з його вини сталася дорожньо-транспортна пригода. Оскільки коштів на ремонт пошкодженого транспортного засобу у нього не було, він написав боргову розписку про повернення позивачу коштів в термін до 01.04.2013 року. При цьому, повертаючи позивачу кошти, він жодних розписок не брав та в 2019 році повністю сплатив присуджені судом кошти.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.08.2013 року по справі № 345/2894/13-ц стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 89 127,94 грн. боргу та 955,28 грн. судових витрат, а всього 90 083,22 грн. (а.с. 11)
12.09.2013 року на виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист та 21.08.2015 року головним державним виконавцем відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції Мельник Н.В. відкрито виконавче провадження ВП № 48569783 (а.с.12-13).
Листом Калуського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 13.06.2019 року за № 13079 повідомлено представника позивача про те, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження ВП № 48569783 щодо виконання виконавчого листа № 345/2894/13-ц від 12.09.2013 року, за яким залишок боргу станом на 06.06.2019 становить 80 508,23 грн. (а.с. 15)
17.07.2019 року позивачем подано до Калуського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області заяву про закриття виконавчого провадження ВП № 48569783 в зв`язку із сплатою ОСОБА_2 коштів за рішенням суду в сумі 90 083,22 грн. та 06.11.2019 року заступником начальника Калуського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Лисенчук О.С. винесено постанову про закінчення вказаного виконавчого провадження (а.с. 50-51).
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) висловлена позиція про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. 
Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2013 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання -17.07.2019 року. 
Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення.
Встановивши, що між сторонами виникло грошове зобов`язання, та врахувавши, що кредитний договір та договір позики мають спільну правову природу та регулюються одними і тими ж нормами матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюється на ці правовідносини.
Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Так, ст. 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності, який застосовується до всіх правовідносин, за винятком тих, для яких законом встановлені інші, більш короткі або більш тривалі строки.
Статтею 258 ЦК України визначено перелік вимог до яких, зокрема, застосовується позовна давність в один рік.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначила, що помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У цій справі ОСОБА_1 звернувся з позовом 08.07.2019 року та суд першої інстанції стягнув з  ОСОБА_2 інфляційні втрати та три проценти річних за період з05.07.2016 року по 05.07.2019 року, а саме за три роки, які передували зверненню до суду.
Таким чином, є безпідставними доводи апелянта про те, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права тане містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 03 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                        Л.В. Ясеновенко
Судді:                                                                                Г.П. Мелінишин
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року.