15.04.20
22-ц/812/715/20
Справа №487/6840/18
Провадження № 22ц/812/715/20 Головуючий у 1-й інстанції Павлова Ж.П. 
Категорія 21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
15 квітня 2020 року                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О.О.,
суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В., 
із секретарем: Гавор В.Б.,
за участю: позивача - ОСОБА_1 та її представника - Беспрозванного Д.О. ,
                третьої особи ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 , поданої від її імені
ОСОБА_4 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Павлової Ж.П. в залі суду в місті Миколаєві о 13 годині 30 хвилин зі складанням його повного тексту 7 лютого 2020 року , по справі
за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , 
ОСОБА_6 ,
третя особа - ОСОБА_3 , 
про визнання недійсними договору дарування та договору про його розірвання, 
застосування до нього положень договору купівлі-продажу і переведення прав та обов`язків покупця,

В С Т А Н О В И Л А: 

16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - ОСОБА_3 , а 19 лютого 2019 року надала заяву з додатковими вимогами до тих же відповідачів та просила визнати недійсним договір, укладений відповідачами 30 листопада 2018 року про розірвання договору дарування, визнати договір дарування, укладений 17 жовтня 2017 року удаваним, застосувати до нього положення договору купівлі-продажу та перевести на позивача права та обов`язки покупця за цим договором.
В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона та відповідач ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом набули право власності на 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 за кожним.
21 серпня 2015 року позивач одержала від відповідача ОСОБА_5 повідомлення про його намір продати належну йому частку у домоволодінні за 350 000 грн., еквівалентних на той час 15 000 доларам США.
На вказане повідомлення позивач висловила свою незгоду, мотивуючи її тим, що вартість частки є завищеною, а сама частка не виділена, та має місце спір про порядок користування домоволодінням між усіма співвласниками. 
У подальшому, в процесі розгляду справи про порядок користування, позивач несподівано дізналася про укладення 17 жовтня 2017 року третьою особою ОСОБА_3 від імені відповідача ОСОБА_7 з відповідачем ОСОБА_6 договору дарування, за яким остання отримала в дар 35/200 частин домоволодінні АДРЕСА_1 , вартістю дару в 38 789 грн. 98 коп.. 
За такого, позивач звернулася до органів внутрішніх справ, де після ознайомлення з матеріалами перевірки, у неї виникли достатні підстави вважати договір дарування удаваним, укладеним з метою приховування договору купівлі-продажу у відповідності до статті 235 ЦК України, та позбавлення її переважного права на купівлю зазначеної частки. 
Тому ОСОБА_1 звернулася до суду із оспорюванням договору дарування, та в процесі розгляду справи їй стало відомо про укладення 30 листопада 2018 року між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору про розірвання договору дарування частини спірного домоволодіння. 
Оскільки вказаний договір було укладено після відкриття провадження за цим позовом, позивач вважала зазначене підставою для визнання його недійсним у відповідності до положень статей 203, 215 ЦК України.
Одночасно з подачею позову позивач просила вжити заходи його забезпечення шляхом накладення арешту на 35/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належних спочатку ОСОБА_6 , а потім ОСОБА_5 ..
Ухвалами Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 січня 2019 року та 25 лютого 2019 року заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 жовтня 2019 року визначено вартість 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 в сумі 38 789 грн. 98 коп., та зобов`язано позивача ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області вартість 35/200 частин спірного домоволодіння у вищевказаній сумі.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, заходи забезпечення позову, раніше прийняті судом скасовані та зобов`язано Територіальне управління Державно судової адміністрації України в Миколаївській області повернути ОСОБА_1 38 790 грн., які були внесені нею на депозит за ухвалою цього ж суду від 30 жовтня 2019 року.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок розірвання договору дарування за спільною згодою сторін, усі зобов`язання за таким договором є припиненими. Заборон для укладення договору розірвання договору дарування законодавством не встановлено, а волевиявлення його учасників на укладення такої угоди відповідає тим наслідкам, які відбулися. Підстав для визнання договору дарування удаваним та переведення прав та обов`язків покупців немає, так як зобов`язання за цим договором є припиненими, а тому не порушують права позивача, про захист яких вона просила. 
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - Беспрозванний О.Д. , посилаючись на те, що судом не встановлено фактичних обставин справи, на підставі чого зроблені невірні висновки, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
При вирішенні справи судом встановлено, що за позивачем ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом зареєстровано право власності на 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 серпня 2017 року (т. 1 а.с.8). 
Таке ж право власності на 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано і за відповідачем ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 19 листопада 2014 року (т.1 а.с.23).
19 серпня 2015 року відповідачем ОСОБА_5 на ім`я позивача направлено листа, за яким їй запропоновано придбати належну йому частку у домоволодінні за 350 000 грн., що еквівалентно на той час 15 000 доларам США.(т.1. а.с.20).
25 серпня 2015 року позивач відмовилась від даної пропозиції, з тих мотивів, що вартість частки є завищеною, а сама частка у праві спільної власності на нерухоме майно не виділена в натурі (т.1. а.с.21). 
17 жовтня 2017 року між відповідачем ОСОБА_5 , в інтересах якого діяла третя особа ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір дарування належних ОСОБА_5 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 . Дарунок сторони оцінили в 38 789 грн. 98 коп. (т.1 а.с.18-19, 101-102).
Разом з тим, за наявними матеріалами справи відповідач ОСОБА_5 отримав за договором дарування в рахунок відчуження на користь відповідача ОСОБА_6 належних йому 35/200 часток кошти в розмірі 9 000 доларів США від ОСОБА_3 , факт чого третя особа підтвердив у наданих особисто поясненнях працівникам поліції. При цьому ОСОБА_5 отримав кошти 29 травня 2017 року безпосередньо від третьої особи за продаж майна без посилання на продаж належного йому майна будь-якій іншій особі, в тому числі іншому відповідачу (т.1 а.с.27, т.2 а.с.16).
Враховуючи такі обставини позивач звернулася до суду із позовом у жовтні 2018 року, де посилалася на удаваність договору дарування, який було укладено відповідачами з метою приховати дійсний правочин, який мав місце між ними, та за її твердженням фактично відбувся, а тому ОСОБА_1 просила перевести на себе права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу, тобто визнати її покупцем 35/200 часток, що належали ОСОБА_5 , замість відповідача ОСОБА_6 за ціною дару, визначеною у договорі дарування в 38 789 грн. 98 коп..
Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.    Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина 1 статті 718 ЦК).
Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина 1 статті 722 ЦК України).
На відмінність від положень про договір дарування, за договором купівлі-продажу, за статями 655, 657, 691 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, після його прийняття. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно із частиною першою статті 202, частиною 3 статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити,  є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Тому, у разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Відтак, посилаючись на своє переважне право покупця, позивач як співвласник просила замість удаваного договору дарування визнати таким, що відбувся договір купівлі-продажу з переведенням на неї прав та обов`язків покупця. 
Дійсно, за частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Тому за положеннями частин 1 та 2 статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.
Згідно із частиною 4 статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. 
Відтак, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. 
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
Отже, аналізуючи вищенаведені норми матеріального права та встановлені судом обставини справи, колегія суддів доходить висновку, що відповідачі за участю третьої особи уклали договір дарування з метою приховати договір купівлі-продажу частки майна, яке належить співвласникам на праві спільної часткової власності, маючи на меті, зокрема, не виконувати порядок, передбачений статтею 362 ЦК України. 
Але одночасно, на думку колегії, відсутні і підстави вважати, що сторони виконали усі обов`язки за договором купівлі-продажу, так як гроші за договором купівлі-продажу продавець повинен отримати від покупця, а не завчасно, до укладення договору, від сторонньої особи, яка в процесі його укладення представляла інтереси продавця, а не покупця. Суттєво відмінної є і ціна угоди, оскільки ціна дару, що вказана у договорі дарування, відрізняється від фактично обумовленої сторонами вартості нерухомої речі, що зазначена в розписці продавця.
Такі обставини свідчать про те, що сторонами насправді було вчинено правочин, який суперечить закону, і підстави для його дійсності, а саме купівлі-продажу, були відсутні.
Тому, якщо б договір дарування на час розгляду справи був чинним, то не було б підстав для визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, а за такого і підстав для переведення прав і обов`язків покупця на позивача.
В той же час обґрунтованими є доводи апелянта щодо мотивування відмови суду першої інстанції відсутністю підстав для визнання договору дарування фіктивним правочином, так як на такі матеріально-правові підстави позивач не посилалася. 
Судом також встановлено, що 30 листопада 2018 року між відповідачами по справі укладено договір про розірвання вищевказаного договору дарування ( т.1.а.с.108-109).
Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
У відповідності до статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статті 214 ЦК України законом передбачається відмова осіб, які вчинили правочин, від нього, навість і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.
За частиною 1 статті 651 ЦК України зміни або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 653 ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки законом та договором не обмежено право сторін за обоюдною згодою розірвати правочин, які вони раніше вчинили, в незалежності від наявності підстав для його оспорюванності, підстави для визнання його недійсним за частинами 3 і 5 статті 203, 215 ЦК України відсутні, так як волевиявлення сторін було направлено саме на припинення зобов`язань за попередньо укладеним договором дарування, а мотиви здійснення цього договору значення не мають. 
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Відтак, посилання суду першої інстанції на відсутність порушення права позивача фактом розірвання відповідачами раніше укладеного договору дарування є вірним.
З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним договору розірвання договору дарування, застосування до удаваного договору наслідків договору купівлі-продажу та відмови у переведенні прав та обов`язків покупця є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, в зв`язку з чим, апеляційна скарга в цієї частині підлягає відхиленню.
В той же час є усі підстави для зміни рішення суду першої інстанції на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України в частині мотивування відмови за вимогами про визнання договору дарування удаваним у редакції цієї постанови. Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави, так як позивача є особою з інвалідністю 2-ої групи, та звільнення від їх оплати.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Беспрозванним Дмитром Олександровичем задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання договору дарування удаваним змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 

Головуюча                                                         О.О.Ямкова                 

Судді                                                                 С.Ю.Колосовський 

                                                               О.В.Локтіонова