ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1051/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/5988/19 Категорія:  	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Бондаренко С. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       18 червня 2020 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів                                             Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.
за участю секретаря                        Попова М.В.
  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2020 року, ухваленого в складі судді Годік Л.С., у справі за позовом Уманського національного університету садівництва до ОСОБА_1 про знесення самовільно побудованої споруди, -

в с т а н о в и в :
У грудні 2019 року Уманський національний університет садівництва звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про знесення самовільно побудованої споруди.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 27 березня 2019 року комісія Уманського національного університету садівництва з питань житлового фонду та доцільного використання території університету у відповідності до внутрішнього наказу Уманського національного університету садівництва № 01-05/94 від 05 березня 2019 року провела обстеження земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування університету за адресою: АДРЕСА_1 .
В результаті обстеження було виявлено, що на вищезазначеній земельній ділянці встановлено дві тимчасові споруди, які не знаходяться на балансі університету та не мають правовстановлюючих документів, одна з яких належить відповідачу ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , про що комісією було складено відповідний акт. 
Дані споруди мають зв`язок із землею, за рахунок наявності підземної частини споруди, через яку передається навантаження від наземної частини на грунт оскільки наявний фундамент з бетону і не має можливості вільно переміщуватись у просторі.
       Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК018-200, затвердженим і введеним в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року № 507, на вказаній земельній ділянці встановлені споруди, а саме будівельні системи, що пов`язані із землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 Землю надано у постійне користування для здійснення дослідних і навчальних цілей. Таким чином, відповідач нехтуючи цільовим призначенням даної земельної ділянки, та діючи корисно із власних мотивів обмежив Уманський національний університет садівництва у здійсненні та проведенні науково-дослідних робіт на вказаній земельній ділянці.
З метою урегулювання ситуації, що склалася позивачем 10 квітня 2019 року ОСОБА_1 було направлено лист з вимогою звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та звернутися до юридичного відділу університету.
       Відповідач з 27 березня 2019 року тричі повідомлявся про проведення комісійного огляду земельної ділянки та тричі йому було направлено лист із претензійними вимогами щодо звільнення земельної ділянки від встановленої самочинної споруди, але всі повідомлення залишилися безрезультатними.
       За декілька метрів від даних тимчасових споруд знаходиться дитячий навчальний заклад і майданчик на якому гуляють діти більше схожий на станцію технічного обслуговування автомобілів, що в свою чергу породжує невдоволення з боку батьків маленьких відвідувачів дитячого навчального закладу.
       На підставі викладеного позивач просив суд   зобов`язати ОСОБА_1 здійснити демонтаж незаконно побудованої споруди за власний рахунок.
       Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2020 року позовні вимоги задоволено.
       Зобов`язано ОСОБА_1 здійснити демонтаж незаконно побудованої споруди гаражу, що знаходиться по АДРЕСА_1 за власний рахунок.
       Вирішено питання судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснив будівництво гаражу на земельній ділянці, що у встановленому порядку не була відведена для цієї мети та йому не належить. Крім цього, будівництво проводилось без документів, які б надавали йому право на здійснення будівельних робіт зі спорудження гаражу. Також, самочинно споруджений відповідачем гараж створює позивачеві перешкоди у використанні за цільовим призначенням земельної ділянки.
       Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильне застосовано норми матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів належить відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю і такий позов може пред`являтися в разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, тощо. Також вказує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують право власності та право користування позивача земельною ділянкою, на якій розташований спірний об`єкт будівництва. Знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайнім заходом впливу на забудовника  і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли не можлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення перебудови. Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про направлення претензій (вимог) до відповідача про здійснення перебудови, знесення, тощо. Апелянт також вказує на те, що судом було безпідставно допущено представника позивача до розгляду справи, повноваження якого було оформлено довіреністю, яка складена з порушенням норм законодавства. Також зазначає, що розгляд справи відбувся в порядку спрощеного позовного провадження, при цьому він заявляв клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження і відмову суду у задоволенні цього клопотання вважає незаконною. 
В доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив на відсутність у позивача земельної ділянки на якій проведено будівництво та вважає, що проведеним будівництвом наведений був порядок оскільки до цього там знаходився смітник.
У відзиві на подану апеляційну скаргу Уманський національний університет садівництва заперечив проти задоволення апеляційної скарги зазначаючи, що право постійного користування земельною ділянкою підтверджується державним актом. Побудована споруда має зв`язок із землею, за рахунок наявності підземної частини споруди, через яку передається навантаження від надземної частини на грунт оскільки наявний фундамент з бетону, тому не має можливості вільно переміщуватись у просторі. Відповідач обмежив позивача у використанні за цільовим призначенням наданої земельної ділянки. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
       Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
       Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 9 ЗК України  561-XII, чинного на час виникнення правовідносин, до  відання  сільських,  селищних   і    міських    районного підпорядкування  Рад  народних  депутатів  у  галузі   регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.
В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Уманської міської ради народних депутатів від 12 червня 1997 року № 241 Уманській сільськогосподарській академії надано у постійне користування земельну ділянку площею 91,4121 га для дослідних і навчальних цілей (а.с. 8).
Згідно частини 1 статті 23 ЗК України  561-XII, чинного на час виникнення правовідносин, право власності або право постійного користування землею 
посвідчується державними актами, які видаються і реєструються 
сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних 
депутатів.
Право позивача на постійне користування указаною земельною ділянкою підтверджується Державним актом від 08 липня 1997 року серії ЧР № 23-142 (а.с.7-9).
Згідно архівної довідки позивача № 03-49/45 від 04 березня 2020 року Уманську сільськогосподарську академію в подальшому було кілька разів перейменовано та з січня 2010 року ВНЗ носить назву - Уманський національний університет садівництва. 
Таким чином позивач у встановленому, на час набуття права, законом порядку набув право постійного користування земельною ділянкою, а тому володіє та користується нею на законних підставах, а твердження апелянта про відсутність у нього такого права є необґрунтованим. Про те, що вказана земельна ділянка перебуває в користуванні позивача, фактично визнає і сам відповідач в поданому до суду першої інстанції відзиві, зазначаючи, що перед будівництвом ним були проведені переговори з попереднім керівництвом позивача та досягнуто згоди, щодо розташування споруд.
З наявних в матеріалах справи актів комісійного огляду земельної ділянки вбачається, що комісія Уманського національного університету садівництва з питань житлового фонду та доцільного використання території університету у відповідності до внутрішнього наказу № 01-05/94 від 05 березня 2019 року провела обстеження земельної ділянки яка належить на праві постійного користування університету за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11,15,19).
В результаті обстеження було встановлено, що на вказаній земельній ділянці встановлено дві споруди № НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 2, які не знаходяться на балансі університету та не мають правовстановлюючих документів. Дані споруди мають зв`язок із землею, за рахунок наявності підземної частини споруди, через яку передаються навантаження від наземної частини на грунт оскільки наявний фундамент з бетону, тому не можуть вільно переміщуватись у просторі.
Одна з тимчасових споруд належить відповідачу ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Факт будівництва гаражу та володіння ним відповідач визнав у відзиві на позовну заяву.
Такі докази свідчать про те, що будівля має ознаки нерухомої речі, поняття якої дано в частині 1 статті 181 ЦК України.
Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, крім інших, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони побудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Частиною 4 статті 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
В пункті 4 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено, що будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.
Земельна ділянка на якій відповідачем здійснено будівництво не віднесена до житлової і громадської забудови, не виділялась останньому. Не надано відповідачем і  відповідного документа, який дає право йому виконувати будівельні роботи та належно затверджений проект.
При наявності таких фактів, суд першої інстанції, вірно прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів належить відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю, а тому позивач не міг звертатись з даним позовом суд оцінює критично виходячи з наступного.
       За змістом роз`яснень, викладених в пункті 17 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва),  позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. 
Позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.
Таким чином, позивач, як користувач земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вправі пред`являти позов про знесення самовільно побудованої споруди на зазначеній земельній ділянці.
Конструкція частини 7 статті 376 ЦК України дозволяє стверджувати, що можливість перебудови враховується тоді коли підставами позову є істотне відхилення від проекту та істотне порушення будівельних норм і правил. В даній справі підставами позову є інші обставини.
Посилання в апеляційній скарзі на не направлення позивачем ОСОБА_1 претензії щодо знесення самовільно побудованої споруди не впливає на висновки суду, оскільки законодавством не встановлено такої дії позивача, як обов`язкової до звернення до суду.
Також судом розцінюються критично доводи апеляційної скарги щодо порушення законодавства при оформлення позивачем довіреності на представництво, зокрема щодо того, що в ній не вказано її місця складання, місця реєстрації та місця знаходження юридичної особи-довірителя, не зазначено ідентифікаційних даних представника, відсутні повноваження представника, оскільки зазначені складові спростовуються змістом самої довіреності (а.с. 21).
Відповідно до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Дана справа не внесена до переліку справ зазначених в частині 4 статті 274 ЦПК України.
Згідно з частиною 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з урахуванням ознак, зазначених у ч. 3 ст. 274 ЦПК України, а саме з врахуванням встановлених обставин, щодо обсягу та характеру доказів наданих позивачем, кількості зазначених ним сторін, спосіб захисту обраний позивачем, призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, що не є порушенням положень чинного цивільного процесуального законодавства.
Суд не може прийняти докази які додані до доповнення апеляційної скарги, оскільки апелянтом не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.(ч.3 ст.367 ЦПК України).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Перешкод, у передбаченому ЦПК порядку, подати до суду першої інстанції докази у ОСОБА_1 не було.
       Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Частиною 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Подані до апеляційної інстанції докази, без об`єктивних причин не подавались до суду першої інстанції, а відтак не могли ним враховуватись, тому їх прийняття, приведе до порушення вище зазначених норм ЦПК.
За таких обставин, суд,  не вбачає підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2020 року у справі за позовом Уманського національного університету садівництва до ОСОБА_1 про знесення самовільно побудованої споруди - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення. Зазначений строк продовжується на строк дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
       Повний текст постанови виготовлений  18 червня 2020  року.

Судді