ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2525/20 Справа № 209/1389/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила користування жилим приміщенням,–
В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила користування жилим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 28 квітня 2001 року. 
Від попереднього шлюбу має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 1992 року народження та ОСОБА_3 1992 року народження. Від шлюбу з відповідачем має доньку ОСОБА_4 2002 року народження. 
Рішенням виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від 17.05.2006 року їх сім`ї було надане для проживання житло - квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , як службове приміщення. 
У 2015 році відповідач припинив своє проживання в квартирі. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13.11.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний, оскільки подружжя понад два роки не підтримувало подружні стосунки. 
Рішенням виконкому Кам`янської міської ради від 26.12.2018 року спірна квартира була виключена з числа службових приміщень Міністерства оборони України та передано в комунальну власність міста. 
Також позивач вказала, що вона та діти не перешкоджали відповідачу у користуванні квартирою. Відповідач ОСОБА_1 не піклується та не цікавиться зазначеним житлом. Натомість, позивач повністю утримує житло та сплачує комунальні платежі. 
Зважаючи на викладене, просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. 

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 /ІПН НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 / таким, що втратив право користування житлом у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 /ІПН НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 /ІПН НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 / судові витрати за сплату судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.
Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

       Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що сторони перебували у шлюбі з 28 квітня 2001 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження /а.с. 12/. 
До укладання шлюбу позивач мала двох неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу ОСОБА_2 1992 року народження та ОСОБА_3 1992 року народження, що підтверджується копіями їх свідоцтв про народження /а.с. 14, 15/. 
Від шлюбу з відповідачем народилась донька ОСОБА_4 2002 року народження /а.с. 13/. 
Рішенням виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська №122 від 17.05.2006 року відповідачу з сім`єю було надане для проживання службове житло - квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією ордеру на житлове приміщення /а.с. 18/.         
У 2015 році відповідач припинив своє проживання в квартирі та пішов проживати до іншої жінки. 
06 вересня 2017 року відповідач ОСОБА_1 звертався до поліції з приводу чинення перешкод у проживанні у спірній квартирі шляхом заміни замків та доступу до особистих речей /а.с. 104-110/. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13.11.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний, оскільки подружжя понад два роки не підтримувало подружні стосунки, та з 15.08.2015 року припинило сумісне проживання, що встановлено та підтверджується рішенням суду від 13.11.2017 року /а.с. 16/. 
Під час розгляду справи про розірвання шлюбу в листопаді 2017 року відповідач забрав свої документи та речі зі спірної квартири та більше нею не цікавився та вселитися не намагався, що підтверджується та не заперечується його особистими поясненнями даними суду. 
Рішенням виконкому Кам`янської міської ради від 26.12.2018 року спірна квартира була виключена з числа службових приміщень Міністерства оборони України та передано в комунальну власність міста, /а.с. 21/. 
Позивач та діти не перешкоджали відповідачу у користуванні квартирою та останній в квартиру не повертався, з 2017 року по теперішній час до будь яких органів не звертався із заявами про перешкоджання йому у користуванні квартирою, що підтверджується актом про не проживання /а.с. 22/, довідками КП КМР «УКОЖФ» /а.с. 23/, довідкою Дніпровського ВП КВ ГУНП МВС України в Дніпропетровській області /а.с. 24/. 
Відповідач не піклується про зазначене житло, не підтримує його у належному санітарному стані, не займається його поточним ремонтом, та взагалі квартирою не цікавиться, що підтверджує він сам та свідок ОСОБА_5 допитаний судом, який пояснив, що він постійно допомагає позивачу ремонтувати та доглядати квартиру, як чоловік її подруги. 
Позивач повністю утримує житло та сплачує комунальні платежі, що підтверджується наданими довідками /а.с. 25-27/ та рахунками /а.с. 72-73/, та не заперечується сами відповідачем. 
Відповідач проживає в гуртожитку військової частини НОМЕР_3 за місцем роботи /а.с. 65/. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі більше 4 років, не цікавиться квартирою, не сплачує комунальні послуги, а тому позивач не може в повній мірі реалізувати своє право користування та розпорядження квартирою. 
Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

       Згідно зі статтею 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
       Згідно із статтями 71,72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
       Аналогічна позиція міститься у пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».
У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
       Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.
       Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).
       Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.
       Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
       Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
       У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
       Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).
       Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).
               
       Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби. 
       Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. 

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірне майно надавалось саме відповідачу на підставі клопотання № 133 від 11.04.2006 начальника Дніпропетровського гарнізону перед командувачем військ Південного оперативного командування за рапортом ОСОБА_1 про надання відповідачу та членам його родини житлової площі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.134-136).
Крім того, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 15.08.2015 року, не врахував, що згідно довідки Військової частини НОМЕР_3 від 27.05.2019 року № 717, ОСОБА_1 тимчасово проживає без реєстрації під час призову на військову службу на особливий період у казармі Військової частини НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_2 . Час проживання складає період з серпня 2015 року по теперішній час (а.с.144).

Встановлено, відповідач звертався у вересні 2017 року до правоохоронних органів із заявою щодо перешкоджання проживання у спірній квартирі (а.с.141).
Також, 30 жовтня 2019 року саме за заявою ОСОБА_1 було скасовано судовий наказ ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області щодо стягнення заборгованості за газопостачання (а.с.133).

Дані обставини спростовують висновки суду першої інстанції, що відповідач втратив інтерес до спірної квартири .
Крім того, судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам відповідача про те, що спірна квартира є його єдиним житлом. 
Крім того, відповідач позбавлений можливості реалізувати своє право на проживання у спірній квартирі, у зв”язку з тим, що він не має змоги потрапити до квартири через зміну замків.
Витягом з протоколу засідання об”єднаної житлової комісії військової частини НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , 102РАСТ, 64ПУСіІС, 5ВО, НОМЕР_11 , 03512 від 29.05.2019 року №3 розглянуто клопотання начальника КЕВ м. Дніпро про зняття з квартирного обліку прапорщика ОСОБА_1 . 
Згідно до Наказу Міністра оборони України №380 від 31.07.2018 року Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, п.8 наказу №380 вирішено зняти з квартирного обліку прапорщика ОСОБА_1 , який перебуває на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_3 та отримав ордер на жиле приміщення (а.с.140).
Даний доказ доводить те, що відповідач не зможе отримати іншого житла, у зв”язку з реалізацією вже свого права на отримання жилого приміщення, саме яке і є спірним.
Висновком за матеріалами ЖЄОЗПВКП №8106 від 07.09.2017 року встановлено, що за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 06.09.2017 року. В якій заявник просив прийняти заходи до ОСОБА_1 , яка змінила замки у квартирі за адресою АДРЕСА_1 ”янське та перешкоджає в проживанні з 2015 року.
В ході розгляду матеріалу було встановлено, що через неприязні взаємні відносини подружжя ОСОБА_6 з 2015 року мешкають окремоодин від одного. ОСОБА_1 з 2015 року не впускає свого чоловіка ОСОБА_1 до квартири. Пояснила, що ОСОБА_1 зловживає спиртними напоями, не платить комунальні послуги (а.с.141).
Факт зловживання спиртними напоями відповідач заперечував, належних доказів факту зловживання спиртними напоями позивач суду не надала.
Відповідач та представник позивача підтвердили факт, що відповідач покинув спірне жиле приміщення через неприязні стосунки з позивачкою, між ними існує конфлікт. 
Відповідач зазначив, що ніколи не втрачав свого інтересу до спірної квартири, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, зазначив, що не здійснює плату за комунальні послуги, оскільки він не користується ними з підстав перешкоджання у проживанні з боку позивачки. 
       Вирішуючи спір, суд першої інстанції, не перевірив чи відповідатиме визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування, пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, із урахуванням тривалого проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, його реєстрації у спірному житлі, та не з`ясував, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та самого відповідача.
       В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень апеляційний суд враховує, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
       Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо необґрунтованості заявленого позову з підстав, передбачених статтею 71 ЖК Української РСР. 
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення підлягають розподілу у відповідності до ч. 13 ст.141 ЦПК України. 
Згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ “Про судовий збір”, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з  ОСОБА_1 на користь держави у розмірі 1152,60 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року – скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила користування жилим приміщенням – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1152,60 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко