УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 183/1086/15
провадження № 61-8227ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,                     Журавель В. І. розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про виселення,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, у якому просить виселити всіх осіб, які проживають та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтований тим, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, що є підставою для виселення відповідачів із будинку, які у встановлений банком строк добровільно його не звільнили. Відповідачі проживають та зареєстровані за адресою предмета іпотеки, реєстрація здійснена без згоди іпотекодержателя, що є порушенням умов договору.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, придбана ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу не за рахунок кредитних коштів. А тому відповідно до положень статті 109 ЖК УРСР виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї власника, допускається лише з наданням іншого жилого приміщення, яке повинно бути зазначено у рішенні суду. Заявивши вимогу про виселення відповідачів з предмета іпотеки, банк не вказав іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надано особам одночасно з їх виселенням. Відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення. 
20 травня 2020 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження позивач зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі                             № 638/13030/13-ц, ухвалах Верховного Суду № 6-10723св08, 6-2778св08,                                 6-55662св10.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що квартира, яка є предметом іпотеки, придбана за рахунок кредитних коштів, ця обставина доведена та визнана відповідачем. Суд першої інстанції, рішення якого апеляційний суд залишив без змін, незаконно та безпідставно застосував частину другу статті 109 ЖК УРСР, оскільки предмет іпотеки придбаний за кредитні кошти, є приватною власністю, не відноситься до державного і громадського житлового фонду. Положенням цієї статті не покладено обов`язок на позивача щодо визначення та надання іншого житлового приміщення відповідачу, це обов`язок суду, надання іншого житлового приміщення входить до компетенції виконавчого комітету міської ради. Судом не встановлено наявність у відповідачів іншого житлового приміщення, вони не відносяться до категорії громадян, яким повинно бути надано інше житлове приміщення. 
Вважає за необхідне відступити від застосованих у даній справі висновків Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від                       02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі                        № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, з іншими фактичними обставинами справи.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Згідно із пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
У відповідності до частин першої, шостої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів при вирішенні питання про відмову у відкритті касаційного провадження, повинна вказати мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Згідно з частиною третьою статті 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться в частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку та вирішення питання про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. 
Отже, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від                       02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі                № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), у якій вказано, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши що, квартира, яка є предметом іпотеки придбана не за рахунок кредитних коштів, іншого постійного житлового приміщення, яке мало бути вказано у судовому рішенні про виселення, позивач не зазначив, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Оскаржувані рішення суду першої інстанції та апеляційного суду відповідають висновкам викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду щодо питання застосування норм права (статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» у подібних правовідносинах, порушеного у касаційній скарзі, Верховний Суд від такого висновку не відступив, наявності підстав відступлення від такого висновку не вбачає. 
Посилання у касаційній скарзі про застосування висновків викладених у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц та ухвалах Верховного Суду України у провадженнях № 6-10723св08, 6-2778св08,                  6-55662св10 є безпідставним, оскільки у наведених заявником постанові Верховного Суду та ухвалах Верховного Суду України та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини.
За таких обставин подану касаційну скаргу належить визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами першої та шостої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від                             04 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від                                     26 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про виселення.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                                 М. М. Русинчук 
                                                                                                                           Н. О. Антоненко
                                                                                                                           В. І. Журавель