ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року	Львів	Справа № 464/7057/19 пров. № А/857/4611/20	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Старунського Д.М.
за участі секретаря судового засідання         Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2020 року (суддя – Дулебко Н.І., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції Кохановича Бориса Юрійовича, Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

                                                       ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в грудні 2019 року звернувся до суду з адміністративним позовом до поліцейського роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції Кохановича Б.Ю., Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дій відповідача та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 16.12.2019 серії ЕАК №1867754 (далі – Постанова). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржувана Постанова прийнята відповідачем безпідставно та за відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки позивач рухався через населений пункт Крупець у напрямку м. Львів зі швидкістю приблизно 60 км/год, що не перевищує максимально допустиму швидкість у населених пунктах. Наголошує, що порушення зафіксовано за допомогою приладу TruCAM, котрий на його думку є неналежним та недопустимим, оскільки на такому була відсутня повірочна пломба, а також підтвердження, що такий прилад сертифіковано, йому надано не було, що вказує на неправомірність його застосування працівниками поліції. Крім того, покликається на порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченої Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Зокрема, вважає, що відповідач всупереч вимогам закону, який дозволяє розглядати справи виключно за місцезнаходженням органу, розглянув справу на місці вчинення правопорушення; позбавив позивача можливості скористатися в повному обсязі своїми правами, передбаченими статтею 268 КУпАП.
Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2020 року у справі №464/7057/19 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в адміністративному позові, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Також апелянт наголошує, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги відзив на адміністративний позов відповідача, а також додані до нього докази, долучені з пропуском процесуальних строків їх подання. Крім цього, зазначає, що взятий судом першої інстанції до уваги відзив на адміністративний позов підписаний представником відповідача за відсутності довіреності на підтвердження повноважень останнього. Скаржник вказує, що на файлі із фото №1576493352_61000_1216_104912.jmf від 16.12.2019, де нібито зафіксовано час порушення швидкісного режиму – 10:49:12, час не співпадає із часом зафіксованим у Постанові, на якій відображено час фіксації порушення швидкісного режиму – 10:45:01, що на думку позивача ставить під сумнів обґрунтованість звинувачень на його адресу.
Відповідачі правом подання письмових відзивів на апеляційну скаргу не скористалися.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 16.12.2019 о 10:45 год. ОСОБА_1 на 434 км автодороги М-06 Київ-Чоп (с.Крупець Рівненської області Радивилівського району), керуючи автомобілем марки «Volkswagen», р.н. НОМЕР_1 , перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше як на 20 км/год, а саме в населеному пункті с.Крупець повз дорожній знак 5.45, 5.46 рухався зі швидкістю 93 км/год., чим порушив вимоги пункту 12.4 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі – ПДР). Швидкість руху вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості руху транспортних засобів TruCAM LTI. 
За цим фактом поліцейським роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції Кохановичем Б.Ю. винесено Постанову, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.
Позивач по справі заперечує факт вчинення адміністративного правопорушення, вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення є незаконним та необґрунтованим.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення позивачем вимог пункту 12.4 ПДР підтверджується належними доказами, а відповідачем дотримано порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вказане порушення.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють ПДР. Особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з пунктом 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.    
Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно з законодавством.    
Відповідно до пункту 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Частиною першою статті 122 КУпАП передбачено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш, як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
У відповідності до частини першої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо водій порушив ПДР.
Згідно із статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
З матеріалів справи видно, що відповідачем до відзиву на адміністративний позов додано фото та DVD диск із записами приладу TruCAM LTI 20/20 (серійний номерТС001158). На фото та відеозаписі зафіксовано, що автомобіль позивача 16.12.2019 об 10 год. 49 хв. проїжджав автомобільною дорогою М-06 424 км зі швидкістю 93 км/год, при цьому дозволена максимальна швидкість 50 км/год. Таким чином, перевищення швидкості становить 43 км/год.
Порушення ПДР зафіксовано на прилад TruCAM LTI 20/20, серійний номер ТС001158, особистий номер: 0168584. Як видно із документів, що містяться у матеріалах справи лазерний вимірювач швидкості TruCAM LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 №UА-МІ/1-2903-2012. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ197-12. 
Чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію.
Крім цього, на зазначений тип лазерного вимірювача швидкості Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України видано експертний висновок, що діє до 27.09.2021. Також, відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/17320, що діє до 18.11.2020, діапазон вимірювань швидкості – від 2 км/год до 320 км/год, максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості ± 2 км/год в діапазоні від 2 км/год до 200 км/год і ± 1 % в діапазоні від 201 км/год. до 320 км/год. 
Водночас, з інформації наданої ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 01.10.2019 №22-38/49 випливає, що опломбування лазерних вимірювачів швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 не передбачено експлуатаційними документами, методикою повірки або іншими документами. Лазерний вимірювач TruCAM відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruCAM також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху ТЗ в автоматичному режимі. Отже, лазерний вимірювач швидкості TruCAM LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.
Враховуючи викладене, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 зареєстрований в Державному реєстрі транспортних засобів вимірювальної техніки та дозволений для використання на території України, пройшов періодичну повірку, свідоцтво якого станом на дату винесення оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення було чинним, і міг використовуватися відповідачем під час здійснення патрулювання.
Тому, лазерний вимірювач TruCAM LTI 20/20 (серійний номер ТС001158) є належним засобом для встановлення швидкості руху транспортних засобів. 
Покази приладу TruCAM LTI 20/20 оцінюються інспектором як доказ в розумінні статті 251 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення.
Враховуючи вищенаведене, факт порушення позивачем ПДР та вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП є належно встановленим та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Крім цього, з пояснень позивача, зафіксованих інспектором на відео на місці зупинки транспортного засобу, судом встановлено, що позивач не заперечував факт та обставини порушення ним вимог ПДР, та просив обмежитись усним попередженням.
Відповідно до статті 280 КУпАП орган при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Оскаржена Постанова відповідає всім передбаченим вищевказаною статтею вимогам.
Крім цього, апеляційний суд наголошує, що в силу положень статті 222 КУпАП правопорушення органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
У відповідності до вимог частини третьої статті 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього кодексу.
Частина друга статті 258 КУпАП надає право Національній поліції не складати протокол про вчинення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
При цьому, слід зазначити, що за приписами КУпАП розгляд справи і накладення штрафу інспекторами поліції фактично відбувається в спрощеному порядку, підстави для відкладення таких контролюючих функцій не передбачено. Отже, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за порушення правил у сфері дорожнього руху, має спростувати виявлене правопорушення на місці його вчинення, в іншому випадку правомірність своїх дій доводити у судовому порядку з можливістю скористатись правовою допомогою. Таким чином, при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, апеляційний суд вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо покликань позивача на рішення Конституційного суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, колегія суддів зазначає, що зміни до статті 258 КУпАП, якими надано можливість працівникам Національної поліції не складати протоколи про адміністративні правопорушення, та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 №1395, якою врегульовано порядок оформлення адміністративних правопорушень саме у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, набрали чинності пізніше, ніж було прийняте вищевказане рішення Конституційного Суду України і вказаним нормативним актам не надавалось тлумачення Конституційним Судом України.
Отже, приписи постанови Конституційного Суду України по справі №1-11/2015 від 26.05.2015 повинні застосовуватись з урахуванням законодавчих змін, що відбулися у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, внесених Законом України від 14.07.2015 №596-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення дорожнього руху» та вищевказаною Інструкцією.
З огляду на викладене, слід зробити висновок, що розгляд справи на місці зупинки транспортного засобу не є порушенням процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, яке утворює самостійну підставу для скасування постанови, винесеної за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Стосовно доводів апелянта про те, що розгляд справи відповідачем не проводився, вимоги щодо порядку проведення розгляду не були виконані, не було роз`яснено права та обов`язки,апеляційний суд зазначає наступне.
З відеозапису з нагрудної камери інспектора патрульної поліції встановлено, що відповідачем під час розгляду справи про адміністративне правопорушення позивачу було роз`яснено його права, в тому числі право позивача надати пояснення та клопотання, пояснено в чому полягає порушення, заслухано усні пояснення позивача, оголошено про розгляд справи на місті зупинки, після розгляду, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, яку було оголошено.
Водночас, позивачем не було долучено до постанови відповідача будь-яких письмових клопотань, зауважень та заяв; стосовно дій відповідача ним не подавалися жодні скарги в органи Національної поліції або прокуратури. При цьому, оскаржувана Постанова підписана позивачем без зауважень.
Щодо покликань позивача на розбіжності в часі вчинення правопорушення (згідно постанови відповідача –10:45:01, відповідно до матеріалів фотофіксації –10:49:12) колегія суддів враховує, що така розбіжність пояснюється технічними причинами щодо роботи (фіксування) вимірювального приладу, що не впливає на правомірність винесеної постанови. При цьому, самим позивачем не заперечується той факт, що подія правопорушення відбулася саме 16.12.2019, що підтверджено, в тому числі, і відеозаписом.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дають підстави для висновку, що зазначення інспектором в оскаржуваній постанові неправильних даних, в тому числі і неправильного часу (години, хвилин) вчинення правопорушення, не спростовує порушення позивачем вимог пункту 12.4 ПДР, не свідчить про відсутність події такого адміністративного правопорушення та не може бути самостійною підставою для звільнення позивача від відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.
Отже в даному випадку основною та обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення є протиправне діяння, факт вчинення якого підтверджено відеоматеріалами, відсутність якого б виключала склад наведеного адміністративного правопорушення.
Колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №537/1214/17, від 24 грудня 2019 року у справі №459/1801/17, яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.
За таких умов вказані обставини не розцінюються колегією суддів, як такі, що свідчать про неправильність складання Постанови.
Отже, за наведених обставин колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що дійсно 16.12.2019 о 10:45 год. ОСОБА_1 на 434 км автодороги М-06 Київ-Чоп (с. Крупець Рівненської області Радивилівського району), керуючи автомобілем марки «Volkswagen», р.н. НОМЕР_1 , перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше як на 20 км/год, а саме в населеному пункті с. Крупець повз дорожній знак 5.45, 5.46 рухався зі швидкістю 93 км/год., чим порушив вимоги пункту 12.4 ПДР.
На підставі наведеного, відповідачем правомірно визнано позивача винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.
Доводи апелянта про безпідставність взяття до уваги судом першої інстанції відзиву на адміністративний позов відповідача, а також додані до нього докази, з огляду на те, що такі долучені з пропуском процесуальних строків їх подання, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про факт отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження у справі. Твердження скаржника про те, що взятий судом першої інстанції до уваги відзив на адміністративний позов підписаний представником відповідача за відсутності довіреності на підтвердження повноважень останнього, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки в матеріалах справи є довіреність від 12.12.2019 №21446/41/3/01-2019, видана начальником Департаменту патрульної поліції на представництво інтересів Немеришин В.І.
Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що Постанова, винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, тому підстав для її скасування немає.
Додатково колегія суддів враховує, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини в справі «O’Halloran and Francis v. TheUnitedKingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки. Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний в першу чергу дотримуватись вимог ПДР України.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі досліджених доказів позивача правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності правомочною особою з дотриманням вищезазначених вимог КУпАП за порушення встановленого обмеження швидкості руху в населеному пункті, оскільки він порушив пункт 12.4 ПДР України, перевищивши дозволену швидкість руху на 43 км/год.
Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що Постанова, винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, тому підстав для її скасування немає. Доказів, які б спростовували факт відсутності такого порушення позивачем не надано та не наведено.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені позивачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись частиною третьою статті 243, 271, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2020 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року.