ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2307/20 Справа № 209/3444/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, - 
                                           В С Т А Н О В И Л А:
23 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою. Просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 210000 грн. за договором позики (а.с.1-10). Також стягнути з ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 2100 грн. (а.с.3-6).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 210000 грн. за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 2100 грн. Скасовано заходи забезпечення по цивільній справі - арешт на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , накладений ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 грудня 2018 року (а.с. 120-122).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким застосувати наслідки позовної давності щодо відповідної частини позовних вимог на загальну суму 84000грн. і відмовити у задоволенні позовних вимог у відповідній частині. В іншій частині позовних вимог вирішити справу згідно чинного законодавства (а.с.129-139).
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 вересня 2013 року ОСОБА_1 складено власноруч розписку про прийняття на себе зобов`язання по поверненню боргу своєму кредитору ОСОБА_2 в розмірі 210000 гривень. (а.с.41)
Згідно умов, зазначених в розписці, ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти до 05 жовтня 2018 року, з можливістю повернення боргу частинами, а саме повертати ОСОБА_2 кожного місяця до 05 числа рівними частинами борг в розмірі 3500 грн., починаючи з 05.10.2013 р. по 05.10.2018 р.
Надані позивачем в борг відповідачу грошові кошти, на підтвердження чого суду надано оригінали розписки, відповідач не повернув, доказів на підтвердження виконання свого обов`язку щодо повернення грошових коштів позивачу, суду не надав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із їх законності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
Предметом даного спору є стягнення грошових коштів за договором позики.
Так, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, строковим або безстроковим, оплатним або диспозитивно безоплатним.
Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч.1 ст.1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Як вбачається із матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошей на суму 210 000 грн.
На підтвердження укладення договору позики та його умов та на підтвердження отриманих грошей було складено розписку ( а.с.13).
Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, зобов`язання за договором не припинено ані шляхом його виконання, ані з інших підстав, встановлених Законом.
       Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.
       Відповідач в порушення вимог ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надав доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобов`язання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем та зазначеного в оскарженому рішення, а тому суд обґрунтовано стягнув суму боргу.
       Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.
       Доводи апелянта з приводу безпідставності висновку суду першої інстанції щодо отримання грошових коштів відповідачем у сумі 210 000 грн., є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з розписки відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти, які зобов`язався повернути до 05 жовтня 2018 року.
       Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідач в своїй апеляційній скарзі не заперечував сам факт отримання грошових коштів від позивача та підписання розписки, а заперечував лише отриманні коштів в сумі 210000 грн., однак не надав суду належних та відповідних доказів на підтвердження своїх доводів.
       Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
       Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.
       Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
       Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
       Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою ВСУ в Постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що заява відповідача про необхідність застосувати наслідки спливу позовної давності не підлягають застосуванню.
       Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
       Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
       Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти ОСОБА_2 строком до 05 жовтня 2018 року. Отже, кінцевою датою повернення боргу за договором позики є 05 жовтня 2018 року. У разі невиконання зобов`язання за договором позики до цієї дати з наступного дня починається перебіг позовної давності. Позивач, довідавшись про порушення свого права, звернувся до суду 23.10.2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Зазначена в розписці можливість повернення боргу частинами, не означає зобов`язання повертати гроші в саме такий спосіб. Кінцевою датою повернення боргу саме в сумі 210000 грн. визначено 05 жовтня 2018 р. 
       Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді: