ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" березня 2020 р.                                                      Справа №926/2384/19

                                        м.Львів                               
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                                                М.І. Хабіб 
суддів                                                                                                    О.П. Дубник, 
                                                                                                    О.В. Зварич,
розглянувши в порядку письмового     провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №33340/06 від 02.12.2019 
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.11.2019,повний текст рішення   складено 19.11.2019, 
у справі №926/2384/19   (суддя Швець М.В.),
за позовом: Чернівецького обласного центру зайнятості, м. Чернівці
до відповідача: Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, м. Чернівці
про: стягнення   7      550,60грн
                                                       В С Т А Н О В И В:   
 
          У жовтні 2019 року Чернівецький обласний центр зайнятості звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про стягнення 7      550,60грн, які були виплачені ОСОБА_1 за період  19.11.2014 по 18.06.2015 як допомога по безробіттю  ( з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, а.с 46).
          Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 02.10.2014 про надання статусу безробітного, в якій він вказав, що не отримує пенсії на пільгових умовах та за вислугою років, Новоселицьким районним центром зайнятості було прийнято рішення № НТ 41002 від 02.10.2014  про надання ОСОБА_1.  статусу безробітного, а наказом № НТ 141009 від 09.10.2014 призначено виплату допомоги по безробіттю терміном на  360 календарних днів. 
          За період  з 19.11.2014 по 18.06.2015 ОСОБА_1 була нарахована та виплачена допомога по безробіттю в сумі 7   550,60грн.
          У зв`язку з проведенням верифікації інформації станом на 26.10.2016  про осіб , які в період перебування на обліку в державній службі зайнятості отримували  різні види пенсій,  на підставі даних, які надійшли від Управління ПФУ у Новоселицькому районі,  перевіркою встановлено, що з 19.11.2014 ОСОБА_1  була призначена пенсія за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 ЗУ « Про пенсійне забезпечення». 
     Позивач посилається на  пункти 8,13 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про зайнятість населення», п.7 ч.1.ст.31 ЗУ « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та вказує, що  з дня призначення  пенсії за вислугу років  або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку  виплата допомоги по безробіттю припиняється. 
           Позивач  зазначає, що   наданими документами підтверджено, що ОСОБА_1 звертався до  Управління ПФУ у Новоселицькому районі із заявою про  призначення  йому пенсії за вислугу років відповідно до  п. «е» ст.55 ЗУ « Про пенсійне забезпечення» та ст. 21 ЗУ «Про позашкільну освіту» та отримав відмову. Постановою   Новоселицького районного суду від 18.03.2015 у справі №720/326/15-в, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.05.2015,  визнано незаконною відмову Управління ПФУ  у Новоселицькому районі у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та зобов`язано призначити  йому пенсію за вислугу років з дня звернення як працівнику з педагогічним стажем понад 25 років.
              Відтак стверджує, що внаслідок неправомірних дій  органів Пенсійного Фонду України ОСОБА_1  була  безпідставно  виплачена допомога по безробіттю в сумі 7   550,60грн. 
           На підставі ст. 1166 ЦК України позивач просить відшкодувати завдані йому збитки у вигляді виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю в сумі 7   550,60грн, оскільки  вона безпідставно виплачена внаслідок неправомірної відмови  органів ПФУ у призначенні та виплаті ОСОБА_1  пенсії за вислугу років.
          Крім того, позивач вказує, що відповідно до наказу Державної служби зайнятості №175 від 18.10.2016 «Про реорганізацію базових центрів зайнятості Чернівецької області»  Новоселицький РЦЗ реорганізовано шляхом приєднання до Чернівецького обласного центру зайнятості, який є правонаступником Новоселицького РЦЗ.

          Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 19.11.2019 у справі №926/2384/19   позов задоволено. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача  кошти в сумі 7      550,60грн та 1921,00грн судового збору.
          Рішення суду мотивоване ч. 4 ст. 75 ГПК України, ст.ст. 11, 22, 1166, 1173 ЦК України, ст.ст. 1, 43,44 ЗУ «Про зайнятість населення»,  ст. ст. 31, 107  ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 1,7, 8, 16 ЗУ   «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №280 від 23.07.2014, постановами Верховного Суду  від 13.02.2018 у справі №915/282/17, від 18.06.2018 у справі №904/1284/17.
          Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок протиправної відмови  відповідача у призначенні ОСОБА_1 пенсії, що підтверджується   судовими рішеннями у справі №720/326/15-а, позивачу завдані збитки у розмірі отриманої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю в сумі 7550,60 грн, оскільки позивач не здійснював би виплати такої допомоги у разі   своєчасного призначення та виплати  йому пенсії.

          Відповідач (ГУ Пенсійного фонду України в Чернівецькій області) не погодився з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку, вважає рішення незаконним, прийнятим  з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.
          Скаржник вважає, що саме неповідомлення ОСОБА_1 Новоселицького центру зайнятості про те, що він оскаржує  в суді відмову у призначенні йому пенсії призвело до безпідставного  надання йому статусу  безробітного та  отримання ним  допомоги  по безробіттю за період з 19.112014 по 18.06.2015. Зазначає, що згідно із ЗУ   «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 1533-ІІІ відповідальність в системі страхування на випадок безробіття покладено на Фонд загальнодержавного соціального страхування України на випадок безробіття,  та вказує, що  названий Закон не визначає органи Пенсійного Фонду України як такі, що несуть відповідальність за нарахування та виплату допомоги по безробіттю.
          Скаржник посилається  на ст.36 Закону № 1533-ІІІ, якою встановлено обов`язок    застрахованої особи своєчасно  подавати відомості  про обставини, що впливають на  умови виплати їй забезпечення  та надання соціальних послуг, та  вважає, що сума виплаченої допомоги повинна бути стягнена з ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що він своєчасно не повідомив позивача про звернення до суду з позовом до Пенсійного фонду про визнання незаконною відмови у призначенні йому пенсії. 

          У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи скаржника,  просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу-без задоволення. Вказує, зокрема, що ОСОБА_1 звернувся до органу ПФУ про призначення йому  пенсії за вислугу років під час перебування на обліку  у центрі зайнятості і 31.12.2014 отримав відмову. Закони України  «Про зайнятість населення» та  «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не містять підстав для зняття з реєстрації та припинення виплати допомоги по безробіттю у разі звернення особи до суду за захистом своїх прав. Саме внаслідок неправомірної відмови    органу ПФУ у призначенні ОСОБА_1 пенсії, що встановлено судовими рішеннями,    йому  була виплачена  позивачем безпідставно допомога  по безробіттю, яка підлягає відшкодуванню цими органами відповідно до ст. 1166 та ст. 1173 ЦК України,  оскільки   у разі своєчасного призначення пенсії    виплата допомоги по безробіттю не здійснювалася б. 
          Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та ухвалено здійснити розгляд справи № 926/2384/19 на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України в порядку  письмового провадження без повідомлення  учасників справи.

          Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, Західний апеляційний господарський суд встановив наступне.
           02.10.2014   ОСОБА_1 звернувся  до Новоселицького районного центру зайнятості, правонаступником якого є Чернівецький обласний центр зайнятості згідно з наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 18.10.2016 № 175 «Про реорганізацію базових центрів зайнятості Чернівецької області», із заявою про надання йому статусу безробітного  (а.с. 16, 33-34).
          У вказаній заяві зазначено, що ОСОБА_1 не отримує пенсію на пільгових умовах та за вислугу років.
          
          Відповідно до персональної  картки № НОМЕР_1 від 02.10.2014 ОСОБА_1 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  віднесено до категорії осіб, яким до настання права на пенсію за віком залишилось 10 і менше років (а.с. 17-19). 

          Наказом Новоселицького районного центру зайнятості від 02.10.2014 №НТ141002 ОСОБА_1 надано статус безробітного. Наказом від  09.10.2014 №НТ141009 ОСОБА_1 .  призначено допомогу по безробіттю з 09.10.2014 по 03.10.2015, виплату якої розпочати з 09.10.2014  ( а.с. 20).

           Разом з тим,  19.11.2014   ОСОБА_1 звернувся до Управління ПФУ у Новоселицькому районі Чернівецької області із заявою про  призначення  йому пенсії за вислугу років відповідно до  п. «е» ст.55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» та ст. 21 ЗУ «Про позашкільну освіту».                     
          31.12.2014 він  отримав відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з чим оскаржив відмову в судовому порядку.

          Постановою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 18.03.2015 у справі №720/326/15-а визнано незаконною відмову Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області у призначенні ОСОБА_1  пенсії за вислугу років, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області призначити та виплатити ОСОБА_1  пенсію за вислугу років, як працівнику з педагогічним стажем понад 25 років відповідно до п. «е»   ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня його звернення з відповідною заявою до управління ( а.с. 21-22).
          
        Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.05.2015 постанову Новоселицького районного суду від 18.03.2015 у справі №720/326/15-а залишено без змін (а.с. 23-24).
          
          Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області  у відповідь на запит позивача  листом від 26.10.2016 №5199/20 повідомило, що   ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 ЗУ «Про  пенсійне забезпечення» з19.11.2014  (а.с. 26-27).

          Наказом Новоселицького районного центру зайнятості  від 19.06.2015 №   НТ150619 припинено виплату   ОСОБА_1 допомоги по безробіттю та   припинено його реєстрацію як безробітного  на підставі  поданої ним  заяви ( а.с.20).

          Згідно з довідкою Новоселицького районного центру зайнятості № 04-23/105  від 13.01.2017  за період  з 19.11.2014 по 18.06.2015 ОСОБА_1 була нарахована та виплачена допомога по безробіттю в сумі 7550,60 грн (а.с. 15).

            13.01.2017 Новоселицький районний центр зайнятості  звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі  з повідомленням -вимогою  № 05-13/103 про повернення  нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю за період з 19.11.2014 по 18.06.2015 в сумі  7   550,60грн, яка залишена без задоволення   (а.с. 13 -14), що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 

          Дослідивши обставини справи, доводи скаржника, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

          Згідно з пунктом 2   статті 1 Закону України "Про зайнятість населення"   безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна розпочати роботу.
          Відповідно до частини 1   статті 43 вказаного Закону   статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема, на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
          Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (частина 2    зазначеної статті).
          Згідно з п. 2 ч. 1   ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення"   зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до   Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття"   та цього   Закону.          
          Відповідно до положень частини 1 статті   7, статті   8   та пункту 1 частини 2 статті   16 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" №1533-ІІІ( далі - Закон  №1533-ІІІ)     виплата допомоги по безробіттю здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, який є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією, кошти якого не включаються до складу Державного бюджету України.
        Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 02.10.2014   ОСОБА_1 було  надано статус безробітного,  йому  призначено допомогу по безробіттю з 09.10.2014 по 03.10.2015.
           Разом з тим,  19.11.2014   ОСОБА_1 звернувся до Управління ПФУ у Новоселицькому районі Чернівецької області із заявою про  призначення  йому пенсії за вислугу років, однак  31.12.2014   отримав відмову у призначенні пенсії, яку  оскаржив  в судовому порядку.
          Постановою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 18.03.2015 у справі №720/326/15-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.05.2015,  визнано незаконною відмову  у призначенні ОСОБА_1  пенсії за вислугу років, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області призначити та виплатити ОСОБА_1  пенсію за вислугу років відповідно до п. «е»   ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня його звернення з відповідною заявою до управління.
         Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.                    
           На виконання вказаних судових рішень  відповідач призначив ОСОБА_1  з 19.11.2014 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 ЗУ «Про  пенсійне забезпечення».
           Пунктом 7 частини 1   статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття"   визначено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення чи отримання права на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку.
            19.06.2015 припинено виплату   ОСОБА_1 допомоги по безробіттю та   припинено його реєстрацію як безробітного.
      За період  з 19.11.2014 по 18.06.2015 позивач виплатив   ОСОБА_1 допомогу по безробіттю в сумі 7550,60 грн.

          За приписами статті 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема,  завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
     Відповідно до частин 1, 2   статті 22 ЦК України   особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).          
          Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
          Згідно з ст. 1173 ЦК України   шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
          Отже, на відміну від загальної норми   статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювача шкоди), спеціальна норма   статті 1173 ЦК України   передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.           

          Відповідно до ч. 1   ст. 107 Закону№1533-ІІІ    пенсійний фонд, його органи та посадові особи несуть відповідальність згідно із законом          за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом. 
          Таким чином, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі   статті 1173 ЦК України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
          Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 920/31/18.
          Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.          
          Згідно пунктом 7 зазначеного Положення Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
           Відтак, як вірно вказав суд першої інстанції, Пенсійний фонд є органом виконавчої влади та, відповідно, суб`єктом відповідальності в розумінні   ст. 1173 ЦК України.  Протиправність поведінки відповідача, яка виявилась у безпідставній та незаконній відмові в призначенні ОСОБА_1  пенсії за вислугу років,  встановлена судовими рішеннями у справі №720/326/15-а, що набрали законної сили,  та  в силу  ч.4 ст. 75 ГПК України не підлягає повторному  доведенню. Така  протиправна поведінка відповідача призвела до того, що ОСОБА_1 своєчасно не отримав призначення пенсійного забезпечення,  гарантованого йому  чинним законодавством, а центр зайнятості безпідставно здійснив йому виплату допомоги по безробіттю за період з 19.11.2014 по 18.06.2015 в сумі 7550,60грн за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, що  є додатковими витратами позивача ( збитками), оскільки така виплата допомоги по безробіттю не здійснювалася б позивачем у випадку своєчасного призначення та виплати відповідачем  пенсії ОСОБА_1 . Вказані обставини свідчать про наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями  відповідача  і понесеними позивачем збитками та  правомірність вимоги позивача  про  стягнення з відповідача  коштів в сумі 7550,60, які були виплачені ОСОБА_1 як допомога по безробіттю.
          Така  правова позиція щодо застосування приписів статей 1166 та 1173   ЦК України   та   статті 107 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"   у подібних правовідносинах, викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі №                        915/282/17, від 10.04.2018 у справі №927/455/17, від 20.04.2018 у справі №906/579/17, від 02.05.2018 у справі №923/575/17, від 03.05.2018 у справі №916/1601/17.
          В силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Щодо  посилань скаржника на ст. 36 ЗУ   «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та його доводів  про наявність підстав для  стягнення  з ОСОБА_1  виплаченої йому допомоги по безробіттю у зв`язку з невиконанням  обов`язку щодо повідомлення  центру зайнятості про звернення до суду з позовом до Пенсійного фонду про визнання незаконною відмови у призначенні йому пенсії,  апеляційний суд  відхиляє їх з огляду на наступне. 
          За приписами ч.2   ст. 36   Закону N 1533-III    застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
          Частиною третьою ст.36 цього  Закону  встановлено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
          Посилання скаржника на   вказані норми є безпідставними,  оскільки, як вказано вище, постанова у справі № 720/326/15-а  про визнання незаконною відмови Управління ПФУ у Новоселицькому районі у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та зобов`язання призначити   пенсію була прийнята судом першої інстанції  18.03.2015 та залишена без змін ухвалою  апеляційного суду від 05.05.2015. На час виплати ОСОБА_1 спірної  допомоги по безробіттю не було  судового рішення,  яке набрало законної сили, про  призначення  йому пенсії за вислугу років і така пенсія не була  призначена, а сам лише факт оскарження ОСОБА_1 в судовому порядку відмови у призначенні йому пенсії не є тією  обставиною, яка впливає на умови виплати забезпечення по безробіттю та надання соціальних послуг. 
         При цьому апеляційний суд зазначає, що згідно з ухвалою апеляційного суду від 05.05.2015 апеляційна скарга Управління ПФУ на постанову від 18.03.2015 була розглянута апеляційним судом  в порядку письмового провадження без повідомлення сторін. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відразу як тільки  довідався про набрання законної сили постановою від 18.03.2015 подав заяву до центру зайнятості про припинення виплати  йому допомоги по безробіттю.
          На підставі викладеного апеляційний суд  відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача, погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано задоволив позов та стягнув з відповідача на користь позивача кошти в сумі 7   550,60грн.
    Згідно з   ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
          Відповідно до   ст. 276 ГПК України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції повно дослідив обставини, що мають значення для справи, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Отже, рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, апеляційну скаргу   без задоволення.
          Відповідно до   ст. 129 ГПК України   судовий збір, сплачений скаржником   при поданні апеляційної скарги,   покладається на скаржника.
          Керуючись ст.ст.   86,   129,   236,   254,   269,   270,   275,   276,   281,   282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
                                        ПОСТАНОВИВ:
1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.11.2019 у справі №926/2384/19 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
2. Судовий збір за перегляд рішення   апеляційним судом покладається на скаржника.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у строки та в порядку, визначені   ст. 288-291 ГПК України.
4.   Справу повернути до місцевого господарського суду.
Головуючий-суддя                                                                      М.І. Хабіб

Судді                                                                                           О.П. Дубник

                                                                                                    О.В. Зварич