УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/20652/19
Провадження № 22-ц/4820/1099/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 червня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів
судової палати з розгляду цивільних справ
Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,
секретар судового засідання Чебан О.М.
з участю представника апелянта, 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей Хмельницької райдержадміністрації, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Стефанишина С.Л. від 13 березня 2020 року.
Заслухавши доповідача, пояснення учасника процесу, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року  ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, вказувала, що з 08.05.2006 вони з відповідачем перебували у шлюбі, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12.09.2016 розірвано. У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . За договором купівлі-продажу від 04.03.2008 року відповідач ОСОБА_2 придбав житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 16 травня 2019 року вказаний житловий будинок визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки цього житлового будинку та хліва. 
Відповідач чинить перешкоди в користуванні спірним будинком, а тому позивач просила зобов`язати його усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом вселення її разом з синами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до будинку.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення останньої з сином – ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 до даного будинку та передачі ключів від нього. В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду як незаконне та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вважає, що позивачем не доведено факт вчинення їй перешкод у користуванні будинком. Судом не враховано, що 05.11.2019 року позивачем ОСОБА_1 придбано житловий будинок у селі Райківці. На думку апелянта, позивачем неправильно обрано спосіб захисту права власності, єдиним допустимим способом захисту в цьому випадку, з урахуванням правової позиції Верховного Суду у справі № 654/761/15-ц, є право вимагати від іншого співвласника матеріальної компенсації вартості її частки. Технічна можливість поділу спірного житлового будинку відсутня, а вселення позивача з дітьми неможливе, оскільки не забезпечить можливість спільного проживання шести осіб із дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм, адже у спірному будинку вже проживає три особи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 16.05.2019 року частково задоволено позов ОСОБА_1 , визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку з хлівом. 
Неповнолітній син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір`ю в с. Райківці Хмельницького району.
Актом обстеження домогосподарства від 21 січня 2020 року, складеного комісією працівників Гвардійської сільської ради, проведено обстеження домогосподарства ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що у господарстві ОСОБА_1 не зареєстрована, але постійно там проживає з 2017 року із малолітньою донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 з 03.11.2016 проживає та зареєстрований у гуртожитку за місцем навчання у АДРЕСА_2 та є власником житлового будинку.
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку, а відтак, має право володіти та користуватися своєю власністю. Відповідач чинить перешкоди їй у володінні та користуванні будинком, а отже, слід усунути ці перешкоди шляхом вселення позивачки з малолітнім сином сторін в будинок.
Так, за змістом ст. 41 Конституції України, частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За змістом статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. 
Посилання апелянта на недоведеність факту вчинення перешкод позивачці у користуванні будинком є безпідставними.
Так, з матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 , маючи  зареєстроване місце проживання  в житловому будинку по   АДРЕСА_1 , з часу подачі позову  ОСОБА_2  про   розірвання шлюбу не проживає в цьому будинку, не має ключів від будинку.
Відповідач стверджує, що позивач не має права користуватися спірним будинком і заперечує проти її вселення, не передав їй ключів до будинку, не забезпечив їй вільний доступ до будинку, посилаючись на те, що таке вселення порушить         його право на житло та повагу до свого приватного та сімейного життя.
Наведене цілком підтверджує вчинення перешкод у користуванні будинком і  порушення права позивача як власника на користування своїм майном, що підлягає захисту в судовому порядку. 
Той факт, що позивач ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок у АДРЕСА_3 , не впливає на її право володіти, користуватися та розпоряджатися іншим своїм майном (1/2 частиною житлового будинку по  АДРЕСА_1 ), яке вона здійснює на власний розсуд відповідно до ст. 319 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про неправильне обрання позивачем способу захисту порушеного права також є безпідставними.
Так, відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно з ч.ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Позивач не заявляла вимоги про надання їй у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності і питання можливості надання їй цієї частки в натурі не було предметом доказування у справі. 
При цьому факт вселення у будинок сторін нової дружини відповідача з дитиною не є підставою для відмови у захисті порушеного права позивачки як співвласника будинку.
В свою чергу сторони  як співвласники із рівними частками  у будинку  не позбавлені можливості дійти згоди щодо здійснення права спільної часткової власності і можуть домовитися про порядок володіння та користування житловим будинком. 
Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Ці обставини цілком доведені позивачем, що є підставою для задоволення позову.
Відтак позивач обрала належний спосіб захисту порушеного права власності, який відповідає змісту права, за захистом якого вона звернулася, а також і характеру його порушення. 
Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 травня 2020 року, у справі № 204/3945/17.
З цих підстав суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги постанову Верховного Суду від 12.09.2018 року, справа № 654/761/15-ц.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390  ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 22 червня 2020 року.

Судді                                         Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

                                                А.М. Костенко