ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/3596/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 квітня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:                      
головуючого – судді          Парінова А.Б., 
суддів:                              Беспалова О.О.,
                                                  Ключковича В.Ю.,
          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1  про визнання протиправними бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В :
До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 в якому просив суд:
1. визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки в кількості 70 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби на 18.05.2018 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому відповідну грошову компенсацію.
2. визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018 .
3. визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому суму грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік.
4. визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015, 2018 роки та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому суму матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015, 2018 роки.
5. визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні та святкові дні за період з 7 лютого 2014 року по 7 грудня 2017 року, та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому відповідну грошову компенсацію за період з 7 лютого 2014 року по 7 грудня 2017 року, всього за 221 день, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.
6. визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо утримання з його грошового забезпечення 1,5% військового збору та зобов`язати відповідача виплатити йому незаконно утримані з його грошового забезпечення кошти у вигляді військового збору 1,5% за період з квітня 2015 по травень 2018 роки.
7. визнати протиправними дії відповідача щодо утримання з належної йому до виплати суми одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 грн. 35 коп. та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити йому незаконно утримані кошти з одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 грн. 35 коп.
8. стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
9. стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.18 по день винесення рішення без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
1. визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - на 18.05.2018 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідну грошову компенсації.
2. визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018 .
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та не правильне застосування (тлумачення) норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги задовольнити повністю.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
У судове засідання учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили.
За наведених обставин та керуючись приписами ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України судова колегія вирішила подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 у лютому 2014 року був призваний до лав Збройних Сил України під час мобілізації та з 15 квітня 2015 року до дня звільнення проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з даними наявного у матеріалах справи посвідчення серії НОМЕР_2 від 18 травня 2018 року позивач є учасником бойових дій.
Наказом командувача військ оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” від 25 квітня 2018 року  № 85 позивач звільнений з військової служби в запас відповідно до п.п. “б” п.1 ч.8 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за станом здоров`я.
З 18 травня 2018 позивач був виключений зі списків особового складу на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18 травня 2018 року №103. На підставі цього наказу, з ним проведено розрахунок при звільненні.
Не погоджуючись з відповідним розрахунком, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо не проведення позивачу нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що він звертався до відповідача з відповідним рапортом. Аналогічно, суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо не нарахування та не виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань за 2015, 2018 роки, вказав про те, що позивачем не пред`явлено суду доказів того, що він звертався до командування з рапортом про виплату йому відповідної допомоги, чи того, що командуванням приймалось будь яке рішення з цього питання.  Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо грошової компенсації за роботу позивача у вихідні, святкові і неробочі дні з 7 лютого 2014 року по 7 грудня 2017 року, всього за 221 днів, суд зазначив, відповідно до наказу №260 Міністерства Оборони України “Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам” грошова компенсація за вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення антитерористичної операції не передбачена. Також, судом першої інстанції зазначено про те, що грошове забезпечення військовослужбовців за своєю сутністю відноситься до оподатковуваного доходу і утримання з нього 1,5% військового збору, в тому числі і з суми одноразової грошової допомоги при звільненні, в розмірі 1412 грн. 35 коп. є правомірною у зв`язку з чим судом було відмовлено в задоволенні цієї частини позовних вимог. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то судом першої інстанції вказано про те, що ця вимога є передчасною, а тому задоволенню не підлягає. У зв`язку з ненаданням позивачем суду доказів пов`язаності претерплюваних ним моральних страждань з його хворобливим станом здоров`я, необхідністю його реабілітації та понесенням витрат коштів з не нарахування та невиплатою грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки чи не нарахуванням та невиплатою індексації грошового забезпечення за період з 07.02.2014    по 18.05.2018, суд першої інстанції вирішив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Згідно з пунктом 242 “Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України”, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до приписів статті 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР “Про відпустки” (далі Закон №504/96) учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Аналогічна правова нормам визначена також у статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” (далі Закон № 3551), якою передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно зі статтею 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі Закон №2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України “Про відпустки”. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що відповідні пільги, зокрема, одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік надаються виключно учасникам бойових дій.
При цьому, згідно з приписами п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України  від 12 травня 1994 р. № 302   посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
З аналізу приписів Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 також вбачається, що документом, що підтверджує відповідний статус (учасника бойових дій) є посвідчення, що видається на підставі рішення комісії за результатом розгляду наданих відповідно до цього порядку документів.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право на отримання додаткової відпустки та відповідно компенсації за всі невикористані дні такої відпустки позивач набуває з моменту надання йому статусу учасника бойових дій. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апелянта про те, що він має право на отримання компенсації як учасник АТО, починаючи з 2014 року.
Щодо правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2015 рік, а також матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015, 2018 роки, колегія судів зазначає про таке.
Згідно ч.1 ст.10-1 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до приписів розділу ХХХ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України  від 11.06.2008  за № 260 (що була чинною на час існування спірних правовідносин, далі – Інструкція № 260), особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Положеннями п. 1.10 розділу І зазначеної Інструкції регламентовано, що грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.
Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років із дня виникнення права на їх отримання.
Водночас, як вірно було зазначено судом першої інстанції, жодних доказів на підтвердження того, що позивач набув відповідного права, а саме на отримання  грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2015 рік позивачем суду не надано. Так, позивачем не було надано суду ані доказів про його вибуття його у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) ані відповідної заяви, наданої протягом поточного року (без вибуття у відпустку), ані відповідного наказу командира військової частини.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено виникнення у нього права на отримання одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік. При цьому, судова колегія суддів зауважує, що позивач звернувся до суду з вимогою про виплату йому одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік у лише грудні 2019 року, тобто вже після спливу трирічного строку визначеного у п. 1.10 розділу І Інструкції № 260, а тому виплата відповідної суми не може бути здійснена навіть у разі доведення позивачем права на її отримання.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.
Разом з цим, позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік та наявність правових підстав для зобов`язання останнього вчинити певні дії.
Щодо вимог позивача про здійснення йому нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015, 2018 роки, колегія суддів зазначає про таке.
Правила виплати матеріальної допомоги визначено у розділі ХХХІІІ Інструкції № 260.
Відповідно до приписів вказаного розділу особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. 
Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
У разі переміщення військовослужбовців по службі в інші військові частини в грошовому атестаті (розрахунковій книжці) зазначається, у якому розмірі та за який період військовослужбовцю виплачена матеріальна допомога.
Якщо матеріальна допомога не надавалася, робиться запис:
"Матеріальна допомога за ______ рік не виплачувалася".
  Отже, з аналізу наведених норм законодавства слідує, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, який виплачується один раз на рік за заявою військовослужбовця, який проходить службу, на підставі наказу командира військової частини, у разі наявності фонду грошового забезпечення.
Водночас, наявною в матеріалах справи довідкою Військової частини НОМЕР_1 № 02 від 13.02.2020 підтверджується, що відповідно до роздавальної відомості № 12/11 за грудень 2015 року ОСОБА_1 було нараховано матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік у сумі 2500,13 грн.
Разом з цим, судовою колегією встановлено, що вказуючи у наказі № 103 від 18 травня 2018 року про те, що матеріальна допомога за 2018 рік не виплачувалася позивачу, відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме п. 33.9 Інструкції.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік, а також матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015, 2018 роки.
З огляду на те, що відповідно до приписів п. 1.5 розділу І Інструкції № 260 за виконання службових обов`язків понад установлений службовий час, у вихідні, святкові та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати йому грошової компенсації за невикористані дні відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні та святкові дні за період з 7 лютого 2014 року по 7 грудня 2017 року, а також зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги позивача про стягнення незаконно утриманого з його грошового забезпечення за період з квітня 2015 по травень 2018 роки, а також з розміру одноразової допомоги при звільненні суми військового збору у розмірі 1,5%, колегія суддів зазначає про таке.
  Військовий збір запроваджено з 3 серпня 2014 року згідно з Законом України від 31.07.14 № 1621 “Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів”.
Згідно з п.16-1 підрозділу 10 розділу XX “Перехідні положення” Податкового кодексу України (далі - ПК України), платниками військового збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 ПК України. Стаття 162 ПК України визначає платників податку на доходи фізичних осіб, а саме: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Згідно вказаного п.16-1 “Перехідних положень”, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Стаття 163 ПК України в свою чергу встановлює об`єкти оподаткування ПДФО, а саме для резидента це: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.
Крім того, відповідно до п.168.5 ст.168 ПК України, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Таким чином, стягнення військового збору пов`язане зі стягненням податку на доходи фізичних осіб. 
У свою чергу, колегія суддів зауважує, що   умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація), визначені Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі - Порядок №44).
Пунктом 2 Порядку №44 встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально- виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Пунктом 3 Порядку №44 встановлено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".
За змістом пунктів 4-6 цього Порядку, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Територіальні органи Державного казначейства та установи банків провадять за платіжними документами видачу податковим агентам готівки для здійснення одночасно виплати грошового забезпечення та грошової компенсації із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що відповідач правомірно утримував з грошового забезпечення позивача за період з квітня 2015 по травень 2018 роки, водночас, відповідна сума згідно з приписами Порядку № 44 підлягала компенсації позивачу одночасно із виплатою йому грошового забезпечення. Проте, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем такої компенсації не здійснювалось, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про   визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо утримання з грошового забезпечення позивача 1,5% військового збору та зобов`язання відповідача виплатити позивачу незаконно утримані з його грошового забезпечення кошти у вигляді військового збору 1,5% за період з квітня 2015 по травень 2018 роки.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що з 01 травня 2018 року підлягають застосуванню до податкових періодів приписи пп. 1.7 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, якими регламентовано, що тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС).
В силу частини другої  статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"  закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини(військового навчального закладу, установи тощо)у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України).
Згідно з вимогами абзацу третього пункту 242 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого  Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008  (далі - Положення) особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
З огляду на зазначене, та враховуючи, що позивача було виключено зі списків особового складу, з усіх видів забезпечення військової частини 18 травня 2018 року, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем було порушено норми пп. 1.7 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України та протиправно утримано з належної позивачу до виплати суми одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 грн. 35 коп. При цьому, факт утримання з нарахованої позивачу суми допомоги при звільненні військового збору у зазначеному розмірі визнається також і відповідачем, про що останній вказує у відзиві на позовну заяву.
За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити позивачу незаконно утримані кошти з одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 грн. 35 коп.
Щодо решти позовних вимог, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для їх задоволення, оскільки позивач не надав суду (у тому числі до матеріалів апеляційної скарги) жодних доказів пов`язаності його моральних страждань з хворобливим станом здоров`я, необхідністю його реабілітації та понесенням витрат  у зазначеному розмірі внаслідок не нарахування та невиплатою йому грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки чи не нарахуванням та невиплатою індексації грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018, або незаконним утриманням відповідачем з належної йому до виплати одноразової допомоги суми військового збору.
Також, судом першої інстанції було вірно вказано про те, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є передчасними і задоволенню не підлягають.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  статті 116 КЗпП України.
Водночас, як правильно було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на момент звільнення позивача зі служби, нараховані до виплати суми були йому своєчасно виплачені і спору про їх розмір не існувало. На час розгляду справи судом належні позивачу суми ще не нараховані і обов`язок по їх виплаті у відповідача не настав. а тому відповідно затримки розрахунку при звільненні позивача судовою колегією не встановлено.
Положеннями ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування, та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до приписів ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
За наведених обставин, та враховуючи, що позивачем було понесено витрати лише на професійну правничу допомогу, а також те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 200,00 грн.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 317, 321-322, 325, 328 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо утримання з належної до виплати ОСОБА_1 суми одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 грн. 35 коп. та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 незаконно утримані кошти з одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 грн. 35 коп. - скасувати. В цій частині прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо утримання з належної до виплати ОСОБА_1 суми одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 (одна тисяча чотириста дванадцять) грн. 35 коп.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) незаконно утримані кошти з одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 (одна тисяча чотириста дванадцять) грн. 35 коп.
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 200 (двісті) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді                                                                                О.О. Беспалов

                                                                                          В.Ю. Ключкович