Єдиний унікальний номер 243/8357/19 
Номер провадження 22-ц/804/1792/20        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

22 червня 2020  року                                                                                                                       м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Папоян В.В., Мальованого Ю.М.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2020 року,  у справі номер 243/8357/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги при звільненні,  обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем. Починаючи з березня 2017 року і по липень 2017 року йому не виплачувалась нарахована заробітна плата. 17 липня 2017 року звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
В день звільнення з ним не проведено повного розрахунку, тому позивач ОСОБА_1 з урахуванням уточнень позовних вимог просив суд стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» на його користь заборгованість по заробітній платі за березень-липень 2017 року в розмірі 12517,92 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2693,18 грн та допомогу при скороченні в розмірі 5780,87 грн.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги при звільненні – задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 11499,93 грн, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 2693,18 грн та вихідну допомогу в сумі 5780,87 грн, з утриманням з цих сум податків й інших обов`язкових платежів.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Із вказаним рішенням не погодився відповідач АТ «Українська залізниця», подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2020 року в частині спору про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 11499,93 грн, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 2693,18 грн та вихідної допомоги в розмірі 5780,87 грн. 
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, не в повній мірі з`ясовані обставини, що мають значення для справи та не всі досліджені судом письмові докази, які надані відповідачем та містяться в матеріалах справи.
Суд зробив помилковий висновок, що факт нарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року є встановленим, суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачу є підтвердженими довідка-розрахунками, які надав позивач та відкинув доводи відповідача стосовно сумнівного походження вказаних розрахунків заробітної плати і належного їх оформлення всупереч вимога матеріального права.
Довідки-розрахунки заробітної плати за спірний період, які надані позивачем до матеріалів справи, не є неналежними доказами у розумінні ст. 95 ЦПК України, оскільки носять сумнівне походження, створенні в незаконний спосіб так, як відповідач не видавав такі документи та не надавав їх позивачу, а засвідчення копій цих документів проведено з порушенням вимог п. 5.27 ДСТУ 4163-2003.
За відсутністю в матеріалах справи доказів щодо фактичного виходу позивача в спірний період на роботу та виконання ним своїх посадових обов`язків (табелів обліку використання робочого часу) суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у спірний період позивач фактично працював і цей факт встановлений матеріалами справи, та підтверджується лише довідками-розрахунками заробітної плати за спірний період 2017 року, які надав позивач.
Вважає, що не доведено факту роботи позивача з квітня 2017 року по 17.07.2017 року.
Суд помилково вважав, що розмір заборгованості по заробітній платі не спростовано відповідачем.
Суд не надав належної правової оцінки доводам відповідача щодо настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності відповідача, яке засвідчено Висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, що є об`єктивною причиною відсутності у відповідача можливості доступу до первинних документів обліку фактично відпрацьованого робочого часу позивача за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення не всебічно дослідив інформацію, наведену в відомостях Пенсійного фонду України, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться у тому числі в м. Донецьку та м. Микитівка Донецької області перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб.
Відсутність документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, не дає підстав для підтвердження інформації щодо фактичного виконання позивачем робіт, що безпосередньо впливає на можливість проведення нарахувань заробітної плати.
21 квітня 2020 року позивач ОСОБА_1 повідомлений про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2020 року,  у справі за його позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги при звільненні шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення (а.с. 143).
Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.  
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної  скарги,  апеляційний  суд  вважає,  що  апеляційна скарга  підлягає  задоволенню з таких 
підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, враховуючи, що з 11.07.2016 року Станція Микитівка державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття в виробничій підрозділ «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 6-8). 
Згідно з наказом (розпорядженням) №4542/ДН/ос від 10.07.2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1 17.07.2017 року звільнено у зв`язку зі скорочення штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з зазначенням компенсації за 14 днів відпустки та з виплатою одноразової грошової допомоги в розмірі середньомісячного заробітку (а.с. 73). 
З розрахунків заробітної плати, наданих ОСОБА_1 , зазначено, що йому нарахована заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 3894,94 грн, за квітень 2017 року – 2389,39 грн, за травень 2017 року – 5953,54 грн, за червень 2017 року – 265,69 грн, за липень 2017 року – 8718,91 грн (а.с. 111-115). 
З наданої до апеляційної скарги довідки про доходи №981/2 від 16.09.2019 року вбачається, що за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в розмірі 1246,49 грн, сума до видачі – 991,18 грн, яка отримана ним 14 липня 2017 року, про що свідчить відомість на виплату грошей АДРЕСА_1 (а.с. 69, 71).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Українська залізниця» заборгованості по заробітній платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 11499,93 грн, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 2693,18 грн та вихідної допомоги в сумі 5780,87 грн, з утриманням з цих сум податків й інших обов`язкових платежів, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог в такому розмірі.
Такий висновок суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, виходячи з обставин справи.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у відповідача до 17 липня 2017 року, звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.
З розрахунків заробітної плати, наданих ОСОБА_1 , видно, що йому нарахована заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 3894,94 грн, за квітень 2017 року – 2389,39 грн, за травень 2017 року – 5953,54 грн, за червень 2017 року – 265,69 грн, за липень 2017 року – 8718,91 грн. 
З наданої довідки про доходи №981/2 від 16.09.2019 року вбачається, що за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в розмірі 1246,49 грн, сума до видачі – 991,18 грн, яка отримана ним 14 липня 2017 року, про що свідчить відомість про виплату грошей АДРЕСА_1 .
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
Проте в матеріалах справи відсутні належним чином оформлені розрахунково-платіжні відомості ОСОБА_1 та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
З огляду на наведене, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність заборгованості із виплати заробітної плати у відповідача перед ним у зазначеному розмірі, надані ним розрахунки заробітної плати, табеля обліку використання робочого часу за спірний період не є належними доказами того, що йому нараховувалася заробітна плата, оскільки такі розрахунки та табеля обліку використання робочого часу не містять необхідних реквізитів, а саме: штампа підприємства, дати, вихідного номеру довідки, підпису керівника, головного бухгалтера та штампу підприємства. 
При цьому, що відповідач довів зворотне, надавши належні докази, зокрема, довідку про заборгованість та відомість про виплату заробітної плати (а.с. 69, 71).  
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.
Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Указане узгоджується з правовим висновком, який викладений Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача (виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу), а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. 
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
За таких обставин, виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідної допомоги, відсутні.  
Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України неповне з`ясування  обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 11499,93 грн, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 2693,18 грн та вихідної допомоги в сумі 5780,87 грн, з утриманням з цих сум податків й інших обов`язкових платежів, є помилковим, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Крім того, відповідно до ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції у постанові за результатами розгляду апеляційної скарги має розподілити судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційній інстанції.
Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Від сплати судового збору позивача звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про судовий збір».
Розмір судового збору, який підлягає сплаті при поданні апеляційної і касаційної скарги на рішення суду, згідно пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону України «Про судовий збір», становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
За поданий ОСОБА_1 позов підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 грн. 
За подання апеляційної скарги відповідачем АТ «Українська залізниця» сплачено судовий збір в розмірі 1152,60 грн (а.с. 130).
Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня року – скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги при звільненні – відмовити.
Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» (ЄДРПОУ 40075815) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір в розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн 60 коп. за подання апеляційної скарги.    
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 22 червня 2020 року.

Суддя: