ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/2686/18                                                        Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко Н.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2020 року                                                                           м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді            Ключковича В.Ю.,
суддів          Шурка О.І.,                 
                                                                                                            Епель О.В.,           
за участю 
секретаря судового засідання                    Вітчинкіної К.О.,
представника Національного банку України                                 Каратун Т.В.,
представника Міністерства юстиції України                                 Васіної І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2018 року (суддя Шевченко Н.М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Національний банк України про визнання    протиправними та скасування постанов, - 

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Національний банк України, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.01.2018 про стягнення виконавчого збору в розмірі 169 634,78 грн. по виконавчому провадженню №34181903;
-   визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.01.2018 про стягнення виконавчого збору в розмірі 320 540,15 грн. по виконавчому провадженню №34182467.
На обґрунтування вказаних позовних вимог ОСОБА_1 зазначав про порушення відповідачем вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку», що призвело до прийняття протиправних постанов та, як наслідок, позивач був двічі притягнутий до майнової відповідальності у вигляді подвійного стягнення виконавчого збору по кожному виконавчому провадженню.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.01.2018 про стягнення виконавчого збору в розмірі 169 634,78 грн. по виконавчому провадженню № 34181903; визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.01.2018 про стягнення виконавчого збору в розмірі 320 540,15 грн. по виконавчому провадженню № 34182467.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.06.2018 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Позиція апелянта обґрунтована тим, що статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV було передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом, а відповідно до ч. 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову, а відтак, 02.01.2018 головним державним виконавцем керуючись п. 2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 169634,78 грн. від ціни майна третіх торгів, яка складає 1696347,80 грн., та  у розмірі 320540,15 грн. від вартості ціни майна третіх торгів, яка складає 3205401,50 грн.
Апелянт наголошує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що державний виконавець не здійснював примусові заходи, оскільки з аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти на інше майно боржника, звернення стягнення на доходи боржника, вилучення і передача стягувачу певних предметів, інші заходи, передбачені рішенням, відтак, державним виконавцем у повній мірі проведені дії примусового характеру, а саме: виявлено майно боржника, описано та накладено на нього арешт, передано на електронні торги; передано стягувачу в рахунок погашення боргу згідно ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, стягнуто виконавчий збір згідно ціни майна 3-х електронних торгів.
23.07.2018 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/2686/18 - без змін.
У відзиві позивач вказує, що відповідачем в апеляційній скарзі не обґрунтовано наявність існування, на момент прийняття оскаржених постанов, інших двох постанов про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 по кожному із виконавчих проваджень: по виконавчому провадженню № 34181903 - постанова про стягнення виконавчого збору від 27.11.2013 в розмірі 5 362 808 грн. та постанова про стягнення виконавчого збору від 02.01.2018 в розмірі 169 634 грн.; по виконавчому провадженню та № 34182467 - постанова про стягнення виконавчого збору від 27.11.2013 в розмірі 5 362 808 грн. та постанова про стягнення виконавчого збору від 02.01.2018 в розмірі 320 540 грн.
Також, позивач зазначає, що виконати рішення суду самостійно боржник не мав можливості, державний виконавець не застосовував примусові заходи по відношенню до боржника, державний виконавець здійснював процесуальні виконавчі дії, направлені на передачу іпотечного майна на реалізацію.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2018 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 червня 2018 року скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач у встановлений для самостійного виконання строк не сплатив у жодній сумі заборгованість, яка зазначена у виконавчих листах, а також не вчинив дій по зміні способу і порядку виконання судових рішень, а тому державний виконавець правомірно виніс оскаржувані постанови про стягнення з нього як боржника у виконавчих провадженнях виконавчого збору. При цьому апеляційний суд зазначив, що при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення Закону № 606-XIV.
Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2018 року у справі № 826/2686/18 скасовано; справу № 826/2686/18 направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Скасовуючи постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2018 року, Верховний Суд зазначив, що за висновком суду апеляційної інстанції, при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення Закону № 606-XIV, однак, указаний висновок прямо суперечить приписам реченню другому пункту 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, а тому, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального права, що потягнуло подальшу неправильну оцінку фактичних обставин справи та апеляційний перегляд судового рішення суду першої інстанції, що виявилось у ненаданні належної оцінки дотримання з боку відповідача вимог Закону №1404-VIII при винесенні спірних постанов. Також, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не спростував більшості висновків останнього, зокрема, щодо наявності декількох постанов про стягнення виконавчого збору у відповідних виконавчих провадженнях, неможливості виконання з боку позивача судових рішень тощо, проігнорувавши при цьому відповідні аргументи позивача, покладені в основу позову.
12.05.2020 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, у яких позивач вказує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 дійшла висновку про переваги норм ч.2 ст.27 Закону № 1404-VIII над ч. 3 ст. 40 цього закону, та визначила, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
Також, позивач просить взяти до уваги постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року по справі № 826/2742/18, за позовом ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, якою задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 , оскільки зазначена справа має ідентичні обставини до справи, яка розглядається, оскільки позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (матір та син) - це відповідачі по цивільних справах, щодо звернення стягнення на предмети іпотеки, які надавалися з метою забезпечення виконання зобов`язань по одному і тому ж кредиту.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, думку представника апелянта та думку представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що виконавче провадження № 34181903 відкрито під час дії Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (надалі - Закон № 606-XIV) у рамках виконання виконавчого листа №1016/1041/2012 від 19 липня 2012 року, виданого Макарівським районним судом Київської області, в рахунок погашення боргу за кредитним договором № 15 від 6 листопада 2008 року в розмірі 50000000,00 гривень за основним боргом, прострочених відсотків за користування кредитом в сумі 3569972,01 гривень та пені у сумі 58110,85 гривень, а всього - 53628082,85 гривень, та звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 15/3 від 5 січня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лаванда Н. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 20, - земельну ділянку, що розташована в с. Мар`янівка Макарівського району Київської області, кадастровий номер 3222782600:05:020:0095, загальною площею 3,1009 га, що оцінена (на дату укладення договору іпотеки) в розмірі 6285214,21 гривень та належить на праві власності згідно Державного акту на право власності на Земельну ділянку серії ЯЕ № 810754 ОСОБА_1 , шляхом продажу її на прилюдних торгах.
Виконавче провадження № 34182467 відкрито під час дії Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" з виконання виконавчого листа №1016/98/2012 від 8 травня 2012 року, виданого Макарівським районним судом Київської області, в рахунок погашення боргу за кредитним договором № 15 від 6 листопада 2008 року в розмірі 50000000,00 гривень за основним боргом, прострочених відсотків за користування кредитом в сумі 3569972,01 гривень і пені у сумі 58110,85 гривень, і звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 15/5 від 5 січня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лаванда Н. О. та зареєстрованого за № 18, земельну ділянку, що розташована в с. Мар`янівка Макарівського району Київської області, кадастровий номер 3222782600:05:020:0110, загальною площею 6,2771 га, що оцінена (на дату укладення договору іпотеки) в розмірі 12723053,99 гривень, шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
У 2017 році зазначені земельні ділянки виставлені державним виконавцем на прилюдні торги, які не відбулись у зв`язку з відсутністю учасників.
Стягувач, Національний банк України, виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, у зв`язку з чим 02.01.2018 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виніс постанови про закінчення виконавчого провадження №34181903 та № 34182467на підставі пункту 15 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.
У той же день державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виніс оскаржувані постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 169634,78 гривень у виконавчому провадженні №34181903 і постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 320540,15 гривень у виконавчому провадженні № 34182467 на підставі статей 3, 27, 40 Закону № 1404-VIII.
Так, у постанові від 02 січня 2018 року ВП № 34181903 зазначено: "стягувач, Національний банк України, виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, а саме: земельна ділянка, що розташована за адресою: с. Мар`янівка, Макарівського району, Київської області, кадастровий номер 3222782600:05:020:0095, загальною площею 3,1009 га, шляхом заліку його забезпечених вимог в рахунок ціни майна третіх торгів, яка складає 1696347,80 грн. Згідно статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, виконавчий збір підлягає стягненню з боржника в розмірі 169634,78 грн.".
Постанова від 02 січня 2018 року ВП № 34182467 обґрунтована тим, що "стягувач, Національний банк України, виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, а саме: земельна ділянка, що розташована за адресою: с. Мар`янівка, Макарівського району Київської області, кадастровий номер 3222782600:05:020:0110, загальною площею 6,2771 га, шляхом заліку його забезпечених вимог в рахунок ціни майна третіх торгів, яка складає 3205401,50 грн. Згідно зі статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, виконавчий збір підлягає стягненню з боржника в розмірі 320540,15 грн.".
Вважаючи протиправними постанови від 02.01.2018 про стягнення виконавчого збору в розмірі 169 634,78 грн. по виконавчому провадженню №34181903 та про стягнення виконавчого збору в розмірі 320 540,15 грн. по виконавчому провадженню №34182467, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23 квітня 2020 року, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У період перебування виконавчих листів №1016/98/2012 від 08 травня 2012 року та №1016/1041/2012 від 19 липня 2012 року на виконанні у Державній виконавчій службі з 06.08.2012 по 05.10.2016 року діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, яка передбачала строк для самостійного виконання рішення суду боржником та стягнення виконавчого збору у випадку невиконання рішення суду у встановлений на добровільне (самостійне) виконання строк.
Як убачається з матеріалів справи, отримавши постанови про відкриття виконавчих проваджень, з метою недопущення примусового виконання рішень, бажаючи добровільно виконати рішення суду, ОСОБА_3 здійснив дії щодо добровільного виконання судових рішень.
Оскільки чинне законодавство не передбачало звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження безпосередньо боржником, ОСОБА_3 звернувся до компетентних органів з проханням надати роз`яснення щодо самостійного і добровільного виконання ним рішень Макарівського районного суду, а також неодноразово заявляв про свою готовність виконати рішення судів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів. 
25.09.2012 позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з листом №1371, в якому просив надати письмові роз`яснення щодо порядку самостійного виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, якщо проведення прилюдних торгів здійснюється за ініціативою державного виконавця.
У відповідь на вказане вище відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надіслав позивачу лист №П-12815/5-10 від 08.11.2012, в якому не наддав останньому роз`яснень стосовно поставлених питань, а лише процитував норми статей 17, 19, 21, 25, 27, 31 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо порядку відкриття виконавчого провадження, порядку реалізації боржником належного йому майна, зняття арешту з проданого майна тощо.
У подальшому, 26.09.2012 ОСОБА_3 звернувся до Міністра юстиції України з листом, в якому просив проконсультувати його з питань щодо добровільного виконання рішення суду.
Зазначений вище лист було переадресовано до Державної виконавчої служби України, яка в листі «Щодо надання роз`яснення» від 12.10.2012 №П-13310/4.2 процитувала окремі статті Закону України «Про виконавче провадження», а також Закону України «Про іпотеку». Жодних роз`яснень і конкретних відповідей на запитання ОСОБА_4 надано не було.
27.09.2012 ОСОБА_3 звернувся до відділу ДВС із заявою №1393, в якій зазначив про необхідність оперативного вирішення питання щодо виконання рішення суду з метою недопущення примусового виконання рішення та стягнення з нього виконавчого збору.
Також у відповідній заяві ОСОБА_3 зазначив, що він буде усіляко сприяти органам виконавчої служби щодо виконання судового рішення.
Відповіді на зазначене звернення не надійшло.
27.11.2013 по виконавчим провадженням №34181903 та №34182467 державним виконавцем прийняті постанови про стягнення виконавчого збору, які були скасовані рішеннями судів, що набрали законної сили.
Так, постанова про стягнення виконавчого збору по виконавчому провадженню №34181903 від 27.11.2013 (а.с.62, т.2) визнана протиправною та скасована постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2014 року у справі №826/25/14 (а.с.90-96, т2), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року (а.с.109-113, т.2). 
Постанова про стягнення виконавчого збору по виконавчому провадженню № 34182467 від 27.11.2013 (а.с.190, т.2) визнана протиправною та скасована постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2014 року у справі №826/27/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року (а.с.237-240, т.2), однак постановою Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2015 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року та відмовлено у задоволенні позову (а.с.244, т.2), а постановою Верховного Суду України постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2014 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року, постанову Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2015 року скасовано  та закрито провадження у справі (а.с.266-268, т.2).
В подальшому, ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2017 року у справі № №370/1686/16-ц визнано постанову відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про стягнення виконавчого збору від 27.11.2013 року у виконавчому провадженні №34182467 неправомірною; зобов`язано Департамент виконавчої служби України Міністерства юстиції України скасувати Постанову відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про стягнення виконавчого збору від 27.11.2013 по виконавчому провадженню №34182467 (а.с.273-276, т.2).
Вказаними судовими рішеннями у зазначених справах встановлені обставини неможливості боржником ОСОБА_5 самостійно виконати рішення суду.
Також, з матеріалів справи колегією суддів встановлено, що виконати рішення суду боржник не мав можливості, при цьому державний виконавець не здійснював примусові заходи по відношенню до боржника, державний виконавець здійснював процесуальні виконавчі дії, направлені на передачу іпотечного майна на реалізацію. 
При цьому, у період дії з 06.10.2016 по 02.01.2018 (під час дії чинного Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII) державний виконавець не примушував боржника виконувати рішення суду, а боржник виконував добросовісно всі обов`язки, покладені на нього законом: ОСОБА_3 надав копії правовстановлюючих документів на земельні ділянки, які підлягали продажу за рішенням суду, з`являвся на всі виклики державного виконавця, не оскаржував оцінку вартості земельних ділянок та результати прилюдних торгів з метою уникнення затягування виконання рішення суду.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час відкриття спірних виконавчих проваджень №34181903 та №34182467 врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, відповідно до статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11 Закону № 606-XIV).
Згідно з частиною другою статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
Частиною 8 ст.54 Закону № 606-XIV передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Згідно з ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
З наведеного вбачається, що реалізація заставленого майна (яке, також, знаходиться в реєстрі заборон на його відчуження) може бути проведена виключно органами державної виконавчої служби (ст.ст. 41,54 ЗУ «Про іпотеку»), а поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем в межах вартості майна, переданого у заставу, що у даному випадку виключає можливість добровільно виконати позивачем виконавчий лист у 7-денний термін з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, згідно з яким примусове виконання рішень проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом пункту 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Відповідно до статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частиною другою статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Відповідно до пункту 15 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі, якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки.
Частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
За приписами частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Отже, після змін у правовому регулюванні відповідно до Закону № 1404-VIII підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому, виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.
При цьому, за змістом пункту 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що при вирішенні даного спору щодо оцінки дотримання з боку відповідача вимог законодавства при винесенні спірних постанов, застосуванню підлягають положення Закону № 1404-VIII.
Так, відповідно до статті 18 Закону України № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Також, частиною п`ятою статті 26 вказаного Закону встановлено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з частини першої статті 27 вказаного Закону України виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Згідно з ч. 5 ст. 19 Закону України №1404-VIII боржник зобов`язаний, зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення та своєчасно з`являтися на вимогу виконавця.
Так, ОСОБА_3 надав копії правовстановлюючих документів на земельні ділянки, які підлягали продажу за рішенням суду, з`являвся на всі виклики державного виконавця, не оскаржував оцінку вартості земельних ділянок та результати прилюдних торгів з метою уникнення затягування виконання рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи, виконавчі провадження №34181903 та №34182467 були закінченні на підставі пункту 15 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII - майно передано іпотекодержателю за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки.
Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору стали вимоги частини 3 статті 40 Закону України №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження, зокрема, з підстав, передбачених п. 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору.
Державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов керувався статтями 3, 27, 40 Закону України №1404-VIII.
Згідно з частиною 2 статті 27 Закону України №1404-VIII при виконанні рішень майнового характеру з боржника державним виконавцем стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Тобто, законодавець чітко визначив: виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми.
Однак, частина 3 статті 40 Закону України №1404-VIII містить норми, які зобов`язують державного виконавця виносити постанову про стягнення виконавчого збору та виконувати її у випадках, які не підпадають під визначення частини 2 статті 27 цього Закону.
Законодавець чітко визначив випадок, коли при реалізації майна стягується виконавчий збір, - при фактичній реалізації майна боржника, тобто при фактичному стягненню з боржника коштів.
Так, статтею 45 Закону України №1404-VIII передбачено, що грошові кошти, одержані від реалізації майна розподіляються державним виконавцем, в тому числі, і на стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що якщо б торги по продажу земельної ділянки відбулися, то з грошей, які надійшли від реалізації заставленого майна, державним виконавцем був би стягнутий виконавчий збір, що узгоджується з частиною першою статті 11 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що постанови №34181903 та №34182467 порушують конституційні права позивача, визначені частиною 3 статті 22 та частиною 1 статті 58 Конституції України.
Частиною 3 статті 22 Конституції України визначена вимога, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Частиною 1 статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Так, аналізуючи правовідносини між позивачем та органами виконавчої служби, а також законодавство, що їх регулювало та регулює, суд робить висновок, що по відношенню до ОСОБА_1 державний виконавець, при винесенні оскаржуваних постанов, застосував Закон, яким звужено зміст та обсяг існуючих прав і свобод учасника виконавчого провадження, та допущена зворотна дія закону у часі.
Як зазначалося вище, виконавчі провадження №34181903 та № 34182467 були відкриті 06.08.2012, тобто в період дії Закону України «Про виконавче провадження» №606- XIV від 21.04.1999 (в чинній на момент відкриття виконавчого провадження редакції від 05.07.2012), і відповідно до норм вказаного закону можливість добровільного (самостійного) виконання рішення суду була передбачена. 
Так, в частині 2 статті 25 вказаного Закону було зазначено: у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору.
Отже, строк для добровільного (самостійного) виконання рішення суду передбачено на законодавчому рівні. Стаття 28 вказаного Закону регламентувала, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Як зазначалося вище, а також встановлено судовими рішеннями у справах №826/25/14 та №370/1686/16-ц при оскарженні постанов про стягнення виконавчого збору від 27.11.2013 по виконавчим провадженням №34181903 та №34182467, у ОСОБА_1 була відсутня можливість добровільно виконати рішення суду.
05.10.2016 набув чинності новий Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016, який змінив правове регулювання спірних відносин. Тепер державний виконавець керується п. 7 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення», в якому зазначено, що після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Відповідно до частини 5 статті 26 нового Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору, тобто відразу після відкриття виконавчого провадження, без надання боржнику строку для добровільного виконання рішення суду, боржнику повідомляється про стягнення з нього виконавчого збору.
Тобто, в порівнянні з попереднім, чинним законом звужено зміст та обсяг існуючих прав і свобод учасника виконавчого провадження, що є порушенням вимог частини 2 статті 22 Конституції України.
Жодного строку на добровільне (самостійне) виконання рішення суду боржнику не надається, виконавчий збір при цьому стягується безумовно.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржувані постанови від 02.01.2018 у виконавчому провадженню № 34181903 та від 02.01.2018 у виконавчому провадженню №34182467 підлягають скасуванню як такі, що прийняті державним виконавцем на підставі норм Закону, який звужує права боржника, та із застосуванням зворотної дії в часі закону, який не скасовує, а навпаки покладає додаткову відповідальність на особу.
Крім того, колегія суддів бере до уваги, що в межах виконавчих проваджень № 34181903 та  №34182467 вже приймалися відповідачем постанови про стягнення виконавчого збору від 27 листопада 2013 року, однак, такі, як вже було встановлено вище, скасовані постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2014 року у справі №826/25/14 (а.с.90-96, т2), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року (а.с.109-113, т.2) та ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2017 року у справі №370/1686/16-ц (а.с.273-276, т.2), які набрали законної сили, з огляду на що, колегія суддів приймає до уваги доводи позивача щодо того, що обставини неможливості добровільного виконання рішення боржником - ОСОБА_1, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, та в силу приписів частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказуванню.
Додатково суд звертає увагу, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 серпня 2018 року у справі №826/2742/18 (залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року) за позовом ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Національний банк України, про визнання протиправним та скасування постанови про стягнення виконавчого збору задоволено позов. Обставини у справі №826/2742/18 є ідентичними обставинам справи №826/2686/18, та, як зазначає позивач, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (матір та син) - це відповідачі по цивільних справах, щодо звернення стягнення на предмети іпотеки, які надавалися з метою забезпечення виконання зобов`язань по одному і тому ж кредиту. Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обставини неможливості добровільного виконання рішення боржником - ОСОБА_2 , встановлені рішенням, яке набрало законної сили, та в силу приписів частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказуванню (постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2014 року у справі №826/26/14 за позовом ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень про визнання протиправною та скасування постанови, яка набрала законної сили, встановлено, що у позивача відсутня можливість провести добровільне виконання судового рішення та, що підстави для притягнення його до відповідальності за таке невиконання у строк, встановлений постановою про відкриття виконавчого провадження, у відповідача були відсутні; крім того вказаною постановою встановлено, що позивачем були вчинені дії, спрямовані на виконання рішення суду, а саме направлено листи до органу державної виконавчої служби з проханням роз`яснити порядок добровільного виконання судового рішення з огляду на закріплення у законодавстві процедури реалізації заставленого майна виключно в рамках виконавчого провадження та повідомленням про готовність вчиняти дії для виконання рішення суду у найкоротші терміни).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року у справі №826/2742/18 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.08.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2018, оскільки рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги не матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики в такій категорії адміністративних справ, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Щодо висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 квітня 2020 року про те, що апеляційний суд не спростував висновків суду першої інстанції про наявності декількох постанов про стягнення виконавчого збору, колегія суддів при новому розгляду справи зазначає, що такі постанови від 27 листопада 2013 року, як вже було зазначено вище, скасовані судовими рішеннями у справі №370/1686/16-ц та №826/25/14, а відтак, висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають обставинам справи та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, однак, вказане не призвело до неправильного вирішення даної справи.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який ним,  даному випадку, не виконано.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                              В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                         О.І. Шурко

                                                                                                     О.В. Епель