Постанова
Іменем України
 
21 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 524/6384/15-ц
провадження № 61-32707св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:  
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука                                       від 15 листопада 2017 року у складі судді Кривич Ж. О. та постанову апеляційного суду Полтавської області від 25 квітня 2018 року у складі суддів: Кузнєцової О. Ю., Лобова О. А., Абрамова П. С.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості у розмірі 750 899 грн 88 коп. за договором про надання споживчого кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру № 14 загальною площею 62,71 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом визнання права власності на нього за банком.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 листопада 2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 07/42/06-НВклн, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 44 тис. доларів США з розрахунку 13,5% річних в іноземній валюті; 24,0% річних в національній валюті за користування кредитом, а позичальник зобов`язався повернути кошти не пізніше 22 листопада 2026 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 за договором іпотеки № 07/42/І01/06-НВклн від 23 листопада 2006 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 14 загальною площею 62,71 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.
Посилаючись на те, ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 10 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 750 899 грн 88 коп., позивач просив задовольнити вимоги банку за рахунок предмета іпотеки.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука                                       від 15 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що, як вбачається зі змісту іпотечного договору № 07/42/І01/06-НВклн від 23 листопада 2006 року, укладеного між сторонами, сторони врегулювали питання позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.3. іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно, або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». В договорі зазначено, що положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог. Таким чином, згідно пункту 4.3. укладеного сторонами іпотечного договору, зміст якого відповідає змісту статті 39 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки за судовим рішенням можливий лише шляхом його продажу. У зв`язку з цим спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який просить застосувати позивач, визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не може бути застосований судом.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою апеляційного суду Полтавської області від 25 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, заявляючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, ПАТ «Дельта Банк» неправильно тлумачить норми статті 39 Закону України «Про іпотеку». Судом не обмежується право іпотекодержателя на захист своїх прав позасудовими способами, що визначені законом, а саме: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Окрім того, банк необмежений у праві судової вимоги про реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. 
Доводи касаційної скарги
У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення та задовольнити позов, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору іпотекодержатель має право на набуття права власності на предмет іпотеки у разі порушення позичальником умов кредитного договору, з підстав визначених статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Крім того, закондавцем не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                        № 460-ІХ (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-ІХ).
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року                 № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Фактичні обставини, встановлені судами
Суди установили, що 23 листопада 2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 07/42/06-НВклн, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 44 тис. доларів США з розрахунку 13,5% річних в іноземній валюті; 24,0% річних в національній валюті за користування кредитом, а позичальник зобов`язався повернути кошти не пізніше 22 листопада 2026 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 за договором іпотеки № 07/42/І01/06-НВклн від 23 листопада 2006 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 14 загальною площею 62,71 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.
Пунктом 4.3. іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно, або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». В договорі зазначено, що положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.
Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Стаття 33 цього Закону передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку`є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку`суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
Вказаний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ПАТ «Дельта Банк», оскільки законом не передбачено визнання права власності на заставлене майно за рішенням суду.
При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб.
Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Ргопіпа V. ІІкгаіпе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука                                       від 15 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 25 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                      С. П. Штелик 
 
                                                                                                               А. А. Калараш
 
                                                                                                               В. М. Сімоненко