ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2752/20 Справа № 201/8632/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Порубай М.Л., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про зобов`язання повернути об`єкт лізингу, відшкодування моральної шкоди і витрат на правову допомогу, –

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року позивачзвернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08 серпня 2012 року вона підписала заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, тим самим надавши свою згоду на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті Банку www.privatbank.ua. Вказана Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір фінансового лізингу. Предметом вказаного договору фінансового лізингу є автомобіль LIFAN 320 EX, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . На виконання умов укладеного договору зазначений автомобіль було передано відповідачем позивачці. Також ОСОБА_1 зазначила, що у період з 01.01.2012 року по 18.04.2017 року сплачувала всі передбачені договором платежі на рахунок НОМЕР_3 . 16 березня 2015 року позивачка не знайшла свій автомобіль на стоянці, після чого зателефонувала до Святошинського РУ міста Києва з приводу вищезгаданого автомобіля. 17 березня 2015 року отримала повідомлення від працівників АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про те, що предмет лізингу було вилучено у зв`язку з наявністю у позивачки заборгованості перед банком. Окрім того, позивачка вказує, що згідно довідки від 24 травня 2018 року розмір її заборгованості за договором фінансового лізингу становить 3247,01 грн., яку вона має намір погасити та забрати автомобіль. Однак, АТ КБ "ПРИВАТБАНК" не надало позивачці інформацію про місцезнаходження автомобіля та не передає їй право власності на цей автомобіль.
Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд зобов`язати АТ КБ "ПРИВАТБАНК" передати їй автомобіль LIFAN 320 EX, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та надати і підписати всі документи, необхідні для переходу права власності на вказаний автомобіль до позивачки. Додатково позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В своїй апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року — без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 08 серпня 2012 року ОСОБА_1 була підписана Заява №КЗН1А+00665355 про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, а також два додатки до неї, а саме: Додаток № 1 "Специфікація та Акт приймання-передачі" та Додаток № 2 "Графік лізингових платежів", а також з Умов та правил надання договору фінансового лізингу.
Дослідивши Заяву №КЗН1А НОМЕР_4 про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу від 08 серпня 2012 року, суд встановив, що ОСОБА_1 , дала свою згоду на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг на умовах, визначених Умовами та правилами надання банківських послуг, що розміщені на офіційному веб-сайті Банку www.privatbank.ua. Також, підписавши зазначену Заяву позивачка погодилася із тим, що ця Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір фінансового лізингу.
Таким чином, суд дійшов висновку, що 08 серпня 2012 року між позивачкою та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (правонаступником якого є АТ КБ "ПРИВАТБАНК") був укладений договір фінансового лізингу.
Суд встановив, що стороною позивача ані до позовної заяви, ані до відповіді на відзив не додано доказів того, що підписуючи Заяву від 08 серпня 2012 року, ОСОБА_1 погодилася з будь-якими іншими Умовами та правилами. 
Встановлено, що згідно пункту 1.1.1 Заяви, також Додатку № 1 до неї "Специфікація та Акт приймання-передачі" предмет лізингу за укладеним між позивачкою та відповідачем договором є транспортний засіб LIFAN 320 EX, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер, НОМЕР_2 . Зазначена обставина визнана обома сторонами, так само як і обставина виконання відповідачем свого обов`язку із передачі предмета лізингу позивачці.
Пунктом 1.1.2 Заяви сторони погодили, що строк лізингу становить 60 місяців.
Згідно пункту 1.1.5 Заяви період сплати лізингових платежів: з 16 по 20 число кожного місяця. Так само у Додатку № 2 "Графік лізингових платежів" визначено, що щомісячні платежі ОСОБА_1 зобов`язана здійснювати 20 числа кожного місяця, починаючи з серпня 2012 року.
Суд здійснив перевірку відповідності вищенаведених положень Закону умовам укладеного між позивачкою та відповідачем договору фінансового лізингу та встановив наступне.
У пункті 1.1.4 Заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу сторони погодили, що щомісячні платежі включають в себе:
- платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно Додатку 2 (Графік лізингових платежів);
- винагорода за користування предметом лізингу у розмірі згідно Додатку 2 (Графік лізингових платежів) - 16,96% на рік;
- винагорода з проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу згідно Додатку 2 (Графік лізингових платежів).
Окрім того, пункт 1.1.7 Заяви передбачає, що лізингові платежі за цим договором включають в себе також щорічні платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням за цим договором.
Згідно Додатку 3 (Графік лізингових платежів) позивач зобов`язалася в строк не пізніше 20 серпня кожного року здійснювати відшкодування витрат на страхування, які складаються із витрат на страхування предмета лізингу та на особисте страхування лізингоодеружувача.
Зважаючи на вищезазначене, суд дійшов висновку, що підписані позивачкою документи містять всі істотні умови договору фінансового лізингу, а склад лізингових платежів не суперечить приписам Закону України "Про фінансовий лізинг".
Також судом встановлено, що 16 березня 2015 року автомобіль, який є предметом лізингу було вилучено співробітниками АТ КБ "ПРИВАТБАНК" у зв`язку із неналежним виконанням позивачкою своїх зобов`язань щодо сплати щомісячних лізингових платежів.
Суд встановив, що у серпні 2013р. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" в рахунок страхових платежів було перераховано ПАТ "СК "ІНГОССТРАХ" кошти на загальну суму 3907,15 грн. (370,00 грн. по договору особистого страхування та 3537,15 грн. по договору страхування наземного транспорту).
Також у серпні 2014 р. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" в рахунок страхових платежів було перераховано ПАТ "СК "ІНГОССТРАХ" кошти на загальну суму 3751,52 грн. (370,00 грн. по договору особистого страхування та 3381,52 грн. по договору страхування наземного транспорту).
У відповідності до пункту 1.1.7 Заяви про приєднання до умов та правил та Додатку № 2 до неї "Графік лізингових платежів" ОСОБА_1 була зобов`язана сплатити грошові кошти в рахунок відшкодування цих витрат не пізніше 20 серпня кожного року.
Судом встановлено, що ані виписка та довідка, надані ОСОБА_1 , ані розрахунок заборгованості та виписки, надані АТ КБ "ПРИВАТБАНК", не містять інформації про погашення позивачкою відшкодування витрат на страхування.
Встановлено згідно з виписок по рахунках НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , а також розрахунку заборгованості за договором фінансового лізингу, станом на момент вилучення у позивачки предмету лізингу розмір несплаченого відшкодування частини вартості предмету лізингу становив 43 909,84 грн.
Оскільки суд встановив факт неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань зі сплати лізингових платежів, суд прийшов до висновку, що АТ КБ "ПРИВАТБАНК" отримало право вимагати повернення предмету лізингу від лізингоодержувача, а тому позовні вимоги про передачу автомобіля позивачці не підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд посилався на те, що судом не встановлено факту порушень АТ КБ "ПРИВАТБАНК" прав ОСОБА_1 , а тому відповідно відсутній факт заподіяння позивачці моральної шкоди.
Щодо поданої представником АТ КБ "ПРИВАТБАНК" заяви про застосування позовної давності, суд зазначив наступне.
Оскільки раніше суд констатував відсутність порушень прав позивача відповідачем, то суд вирішив, що у задоволенні позову слід відмовити саме через безпідставність позовних вимог, а не через пропуск позивачем позовної давності.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Отже, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу також не підлягають задоволенню.
В своїй апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що судом не було встановлено, за яких умов та в якому порядку працівники Банку мали право вилучити об`єкт фінансового лізингу — автомобіль; на адресу позивача не надходило повідомлення з вимогою сплатити заборгованість за договором фінансового лізингу. Також, апелянт вказує, що на момент вилучення автомобіля працівниками Банку зі стоянки супермаркету у неї не було заборгованості за вказаним договором. Крім цього, апелянт вважає, що строк позовної давності нею не пропущений.
Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої  сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частина 1 ст. 626 ЦК України закріплює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно ч. 2 ст. 6 вищезгаданого Закону істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Слід зазначити, що у відповідності до приписів ст.ст. 633 та 634 ЦК України факт відсутності підпису на умовах публічного договору не свідчить про не укладеність такого договору, у відповідності до положень чинного законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 власноручно підписано три документи, а саме: Заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу; Специфікацію та Акт приймання-передачі; Графік лізингових платежів.
Таким чином, три вищеперелічені документи самі по собі вже містять всі істотні умови, обов`язкові для договорів фінансового лізингу, а відтак, твердження апелянта про не дослідження судом оригіналу договору не відповідають дійсності.
Щодо наявності заборгованості ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу, слід зазначити наступне.
Відповідно до приписів ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право здійснювати перевірки дотримання лізингоодержувачем умов користування предметом лізингу та його утримання.
Пунктом 1.1.4 Заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу передбачено, що щомісячні платежі включають в себе: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу; винагорода за користування предметом лізингу; винагорода з проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу.
Деталізований порядок сплати лізингових платежів викладений в окремому документі - Графік лізингових платежів, який також було підписано ОСОБА_1 .
Частина 2 ст. 13 вказаного Закону передбачає, що предмет лізингу та/або пов`язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов`язковість встановлена законом або договором.
Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором.
Пунктом 1.1.7 Заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу передбачено, що лізингові платежі за цим договором включають в себе щорічні платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням за цим договором.
Графік лізингових платежів також передбачає, що 20.08.2013р., 20.08.2014р. та 20.08.2015р. ОСОБА_1 зобов`язана сплатити щорічні платежі з відшкодування вартості страхування предмету лізингу та особистого страхування життя.
Також,  ОСОБА_1  було підписано заяву про укладення договору особистого страхування та заяву про укладення договору страхування наземного транспорту.
Згідно першої із зазначених заяв ОСОБА_1 просила укласти договір особистого страхування себе на випадок своєї смерті внаслідок нещасного випадку або смерті, яка наступила внаслідок захворювання, а також на випадок стійкої втрати непрацездатності.
Згідно другої із вказаних заяв позивач просила укласти договір страхування наземного транспорту - автомобіля, який був переданий у лізинг.
На підставі письмових заяв позивача 20.08.2012р. між AT КБ "ПРИВАТБАНК" та ЗAT "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІНГОССТРАХ" були укладені відповідні договори страхування.
У серпні 2013р. AT КБ "ПРИВАТБАНК" в рахунок страхових платежів було перераховано ПАТ "СК "ІНГОССТРАХ" кошти на загальну суму 3907,15 грн. (370,00 грн. по договору особистого страхування та 3537,15 грн. по договору страхування наземного транспорту).
У серпні 2014р. AT КБ "ПРИВАТБАНК" в рахунок страхових платежів було перераховано ПАТ "СК "ІНГОССТРАХ" кошти на загальну суму 3751,52 грн. (370,00 грн. по договору особистого страхування та 3381,52 грн. по договору страхування наземного транспорту).
Як вбачається, розміри перерахованих сум страхових платежів повністю узгоджуються із Графіком лізингових платежів, який підписано особисто ОСОБА_1 .
Таким чином, окрім щомісячних лізингових платежів, передбачених п. 1.1.4 Заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу (див. п.п. 14-17 пояснень), ОСОБА_1 також зобов`язалася сплачувати щорічні лізингові платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням.
Умови договору щодо сплати ОСОБА_1 щорічних платежів, пов`язаних зі страхуванням не лише не суперечать, але й прямо передбачені ч. 2 ст. 13 та пунктом г) ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг".
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до приписів ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей (термін).
Стаття 610 ЦК України визначає порушенням зобов`язання як його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно положень ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" закріплено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.
Пунктом 1.1.5 Заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу від 08.08.2012р. сторони погодили, що періодом сплати є період з 16 по 20 число кожного місяця.
Виходячи з вищезазначеного слід дійти висновку, що належним виконанням ОСОБА_1 її зобов`язань по сплаті щорічних платежів є їх здійснення у строк не пізніше 20-го серпня кожного року. В іншому випадку зобов`язання не може вважатися виконаним належним чином та вважається порушеним.
Згідно довідки від 01.11.2018р., яка додана до позовної заяви та на яку позивач посилається як на належного виконання своїх зобов`язань, не вбачається погашення ОСОБА_1 заборгованості по відшкодуванню вартості витрат на страхування у порядку та строки, передбачені договором.
Також у позовній заяві позивач стверджує, що для остаточного переходу права власності на автомобіль вона мала сплатити банку лише 3274,01 грн.
Однак, фактично вилучення предмету лізингу відбулося ще 16.03.2015р., а отже розмір непогашеної заборгованості має визначатися станом саме на дату вилучення, а не на дату отримання довідки (тобто більше ніж через 3 роки).
Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором фінансового лізингу, а також з виписок по рахунках НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , станом на 16.03.2015 р. (момент вилучення предмета лізингу) сума несплаченого позивачкою відшкодування вартості автомобіля становила 43909,84 грн.
Розмір заборгованості за договором станом на 01.11.2018р. зменшився саме завдяки тому, що після вилучення автомобіля залишок його невідшкодованої вартості перестав обліковуватися у загальному розрахунку боргу.
Таким чином, твердження апелянта щодо відсутності у неї заборгованості на момент вилучення предмета лізингу є помилковим.
Щодо строку позовної давності, слід зазначити наступне.
Частина 1 ст. 251 ЦК України передбачає, що строком є певний період у часі, зі  спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
Стаття 253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступної після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Положеннями ч. 1 ст. 254 ЦК України закріплено, що строк, що визначений роками спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.
Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, з його порушила.
Частина 3 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на ту обставину, що 16.03.2015р. представниками AT КБ "ПРИВАТБАНК" у неї було вилучено автомобіль НОМЕР_7 НОМЕР_8 НОМЕР_9 у зв`язку із неналежним виконанням договору фінансового лізингу № КЗН1А+00665355 від 08.08.2012р.
Більш того, до доповнень до відповіді на відзив представником позивача додана копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 06 серпня 2018 року, у якій вона також зазначає, що про вилучення автомобіля представником банку їй стало відомо 17 березня 2018 року.
Таким чином, саме 16.03.2015р. ОСОБА_1 стало відомо про відмову AT КБ "ПРИВАТБАНК" від вищевказаного договору фінансового лізингу.
А відтак, саме з 16.03.2015р. розпочався перебіг загального строку позовної давності, в межах якого ОСОБА_1 мала право пред`явити позов про повернення предмету лізингу.
Оскільки суд може відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності лише у разі наявності порушення прав позивача відповідачем, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши відсутність таких порушень з боку відповідача, обгрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з їх безпідставністю, а не через пропуск позивачем позовної давності.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відшкодуванні моральної шкоди через недоведеність позивачем факту порушень відповідачем прав ОСОБА_1 . 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи. 
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича 
Судді:                                                                                О.П. Варенко
                                                                                       О.В. Лаченкова