ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2020 р. 	Справа № 520/11298/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Бартош Н.С. 
          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Панченко О.В., м. Харків, повний текст складено 13.01.20 року по справі № 520/11298/19
за позовом        ОСОБА_1  
до       Військової частини   НОМЕР_1                               
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
25.10.2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20 вересня 2019 року;
          - зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі в сумі 103268,29 грн.;
          - зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового  забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20 вересня 2019 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, виходячи з останнього грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так,  в обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 не було проведено повний розрахунок за неотримане речове майно, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2016 року №178. Крім того,  відповідачем протиправно не виплачено йому грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення за період  проходження військової служби з 2015 року по 2019 рік із одночасним нарахуванням середнього заробітку за весь час затримки зазначених виплат. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено. 
          Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20 вересня 2019 року.
          Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі в сумі 103268 (сто три тисячі двісті шістдесят вісім) грн. 29 коп.
          Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20 вересня 2019 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, виходячи з останнього грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року по справі №520/11298/19 скасувати, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що Військовою частиною НОМЕР_1 виконано усі дії для здійснення виплати компенсації за неотримане речове майно, а саме видано довідку про вартість речового майна, що належить до видачі. Крім цього, пакет документів, необхідний для отримання компенсації за неотримане речове майно, було направлено до Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військової частина НОМЕР_2 ) для розрахунку з позивачем ОСОБА_1 (містяться в матеріалах справи). Зазначає, що на момент ухвалення рішення суду першої інстанції, розрахунок з позивачем за неотримане речове майно проведений в повному обсязі. Посилається, що через позицію вищого командування, яка була викладена в листі листі  Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03.01.2019 №298/5/2867 розрахунок в день звільнення з позивачем не був проведений. Вважає, що у зв`язку з тим, що провини посадових осіб військової частини НОМЕР_1 в утворенні  заборгованостей не має,   командування військової частини НОМЕР_1 заперечує проти виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку.
23.03.2020 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджуючись з доводами, викладеними в апеляційній скарзі, просив відмовити апелянту в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/11298/19 від 13 січня 2020 залишити без змін. 
25.05.2020 року представник Військової частини   НОМЕР_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з листом, в якому у зв`язку із введенням на території України карантину, просив розглянути справу №520/11298/19 без його участі за наявними в справі матеріалами. 
З урахуванням неприбуття  в судове засідання жодного з учасників справи та відсутності в матеріалах справи клопотань сторін по справі про особисту участь в судовому засідання, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що  позивач - ОСОБА_1 , у період з 2015 року по 2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , штатна посада - старший офіцер відділення морально-психологічного забезпечення.
          Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.08.2019 року №382 позивач був  звільнений з військової служби у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з 04 вересня 2019 року вважається таким, що здав посаду та знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 до проведення з ним необхідних розрахунків.
          Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій службі) від 20.09.2019 року №216 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено до зарахування на військовий облік до Шевченківського РВК м. Харкова.
           05 жовтня 2015 року ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 . 
          Згідно довідки №22 про вартість речового майна, що належить до видачі майору ОСОБА_1  суми грошової компенсації вартості за не отримане речове майно становить 103268,29 грн. 
Не погодившись із бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплаті грошової компенсації за неотримане речове майно, грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позивачем вимог, задовольняючи позовні вимоги в частині про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, виходячи з останнього грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд першої інстанції виходив з факту відсутності розрахунку за не використану відпустку.  . 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
          Відповідно до  ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі по тексту - Закон України №2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно зі ст.9 Закону України №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Частиною 1 ст.9 Закону України №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Колегія суддів зауважує, що відповідно до п.1 та п. 8  Розділу І Інструкції   про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України 29.04.2016 р. №232 (далі по тексту - Інструкція №232) визначає  завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці).  Військовослужбовцям речове майно особистого користування та інвентарне майно видається за встановленими нормами і порядком, визначеними цією Інструкцією.
          Відповідно до п.1 Розділу ІІІ Інструкції №232 офіцери, прапорщики, мічмани набувають права на отримання речового майна за встановленими нормами одночасно з присвоєнням їм першого офіцерського звання чи військового звання прапорщик або мічман. Наступна видача предметів речового майна вказаним категоріям військовослужбовців проводиться після закінчення встановлених строків носіння раніше отриманих речей.
          Приписами п.4 Розділу ІІІ Інструкції №232 визначено, що  військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
          Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 №1153/2008 (далі по тексту - Положення) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
          Приписами абз.3 п.242 Положення визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач був звільнений з військової служби наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу)  від 07.08.2019 року №382 у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я), а відповідно до витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.09.2019 р. №216 ОСОБА_1 розраховано за всіма видами забезпечення та виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено на зарахування на військовий облік до Шевченківського РВК м. Харкова  (а.с.12). 
Приписами  Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби за заявою (рапортом) особи на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації.
Отже, з наведених вказаних вище законодавчих приписів випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.  Військовослужбовці  після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена постановах  від 14.08.2019 року по справі №820/3719/17 та від  03.10.2018 року по справі №803/756/17. 
          Так, матеріалах справи міститься довідка військової частини НОМЕР_1 за №22 від 30.09.2019 року "Про вартість речового майна що належить до видачі майору ОСОБА_1 ", зі змісту якої вбачається, що сума грошового забезпечення  за неотримане речове майно складає 103268,29 грн.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що в даному випадку відповідач по справі на час прийняття наказу від 20.09.2019 року №216 та розрахунку з позивачем за всіма видами забезпечення  та  виключення із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення повинен був зазначити у цьому наказі про виплату позивачу грошової  компенсації  вартості речового майна, яку він не отримав в період проходження військової служби, однак останнім не було такого здійснено. 
          Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості та правомірності  вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання  військової  частини   НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі в сумі 103268,29 грн.
          Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що  військовою частиною НОМЕР_1 виконано усі дії для здійснення виплати компенсації за неотримане речове майно, а саме видано довідку про вартість речового майна, що належить до видачі. Крім цього, пакет документів, необхідний для отримання компенсації за неотримане речове майно, було направлено до Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військової частина НОМЕР_2 ) для розрахунку з позивачем ОСОБА_1 (містяться в матеріалах справи), колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в даному випадку, з урахуванням вже вказаного вище, у позивача  після звільнення з військової служби виникло право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно,  а тому відповідач після отримання відповідного рапорту позивача мав нарахувати та виплатити              ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі в сумі 103268,29 грн.
          Посилання скаржника на те, що на момент ухвалення рішення суду першої інстанції, розрахунок з позивачем за неотримане речове майно проведений в повному обсязі, колегія суддів відхиляє, оскільки  матеріали даної справи не містять таких доказів, відповідачем не надано їх до суду першої та апеляційної інстанцій, а оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято правильно за наявними в справі матеріалами. В разі добровільного виконання відповідачем  розрахунку з позивачем за неотримане останнім речове майно, це  питання може бути вирішено під час  процедури  виконання судового рішення, в тому числі в порядку, передбаченому                    ч.2  ст.374 КАС України. 
          Стосовно вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 в частині ненарахуванні та невиплати при звільнені грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік ОСОБА_1 та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового  забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20 вересня 2019 року, колегія суддів зазначає наступне. 
Приписами ст.4 Закону України “Про відпустки” встановлено такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.16-1 Закону України “Про відпустки” учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Статтею  5 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги - використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
У відповідності ст.10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до ст.1 Закон України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 “Про часткову мобілізацію”, затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, припиняється.
Відповідно до частини 8 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України “Про відпустки”. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Тобто, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”. Так, відповідно до частини 14 статті 101 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Колегія суддів зазначає, що норми Закон України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18.
Таким чином, у разі звільнення працівника йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Вищевказаний висновок  узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 04.04.2018 року по справі №805/5111/15-а. 
Колегія суддів зауважує, що відповідачем під час розгляду справи не надано належних доказів на підтвердження наявності законних підстав для ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику  бойових дій.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність зазначених позовних вимог, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про їх задоволення. 
Щодо посилання в апеляційній скарзі на лист Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03.01.2019 №298/5/2867, як на позицію вищого командування, в якому зазначається, щодо при зверненні до військових частин (установ, організацій) осіб, звільнених з військової служби та в установленому законодавством порядку виключених зі списків особового складу військової частини, враховувати пункт 3 рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховному Суду від 16 травня 2019 року по справі 640/4218/18, за змістом якого, зміна фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин є обставинами, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі, а тому  розрахунок в день звільнення з позивачем не був проведений, колегія суддів відхиляє,  оскільки при звільненні з військової служби ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ, а посилання останнього на вказаний пункт постанови Верховного Суду є необґрунтованим, оскільки не вбачається підстав для іншого застосування норм матеріального права, ніж у вказаній зразковій справі.
Стосовно вимог позову про зобов`язання військової  частини   НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, виходячи з останнього грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
          Разом з тим,  відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
          Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців                            не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.          
          Колегія суддів наголошує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
          Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 04.12.2019 по справі  №825/66/16.
          Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів вважає за можливе застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Так, відповідно до приписів ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
          В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
          Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Колегія суддів зауважує, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
          Вищевказаний висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 26.02.2020 року  по справі № 821/1083/17. 
          Тобто, до наведеного вище переліку входить грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій,  компенсацію за несвоєчасну сплату якої суд першої інстанції прийняв рішення про зобов`язання відповідача  нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового  забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20 вересня 2019 року.
Оскільки відповідачем, з урахуванням вже вказаного вище,  не було нараховано та не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні  додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20 вересня 2019 року, а позивач у досить стислі строки після звільнення з військової служби звернувся до суду з вимогою виплати відповідачем йому належних  при звільненні сум, що свідчить про  наявність спору, колегія суддів приходить щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог в цій частині та погоджується з висновком суду першої інстанції про їх задоволення. 
Щодо  посилання скаржника на те, що у зв`язку з тим, що провини посадових осіб військової частини НОМЕР_1 в утворенні  заборгованостей не має,  а тому командування військової частини НОМЕР_1 заперечує проти виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки з урахуванням вже вказаного вище, вбачаються підстави для застосування в межах  даних правовідносин приписів ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо зобов`язання відповідача виплати позивачу середній заробіток,  виходячи з останнього грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Окрім того, колегія суддів вважає обґрунтованим висновком суду першої інстанції щодо  необхідності зобов`язання  відповідача виплатити позивачу саме середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідач по справі зазначає лише про незгоду з вимогами позивача щодо виплати середнього заробітку з мотивів відсутності провини посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 в утворенні таких заборгованостей, не наводячи при цьому доводів щодо незгоди з визначенням суми, яка підлягає в такому випадку стягненню за час затримки при  виплаті. 
Колегія суддів не вбачає підстав для коригування наведеної вище суми. 
При цьому конкретна сума відшкодування у грошовому вимірі не є предметом даного спору. 
Також, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що судом першої інстанції було зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, виходячи з останнього грошового забезпечення, за весь час затримки по день фактичного розрахунку саме за невикористану позивачем додаткову відпустку. 
З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку щодо обґрунтованості оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. 
Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. 
Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції  рішення про задоволення позову. 
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до   ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених                  п.2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 по справі                        №520/11298/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    Н.С. Бартош