Справа № 303/7288/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        12 травня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача –        Кожух О.А.,
суддів         –        Джуги С.Д., Куштана П.Б,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 лютого 2020 року (головуючий суддя Монич В.О.) у справі за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач - Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Закарпатській області (далі – Управління ВДФ соціального страхування України в Закарпатській області) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у розмірі 9130 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.05.2018 у справі №303/453/18  ОСОБА_1  поновлено на посаді головного спеціаліста відділу фінансово економічної діяльності Мукачівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду страхування України в Закарпатській області; стягнено з позивача на користь відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 41156,10 грн. та допущено негайне виконання стягнення середньомісячного заробітку за один місяць вимушеного прогулу – 9097,62 грн. Крім того, у червні 2018 року відповідачу виплачено 9353,60 грн. Всього – 18451,12 грн. На підставі виконавчого листа, виданого 03.10.2018, меморіальним ордером №88460378 від 17.10.2018 здійснено безспірне списання з видаткового казначейського рахунку управління № НОМЕР_1  середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 31835,48 грн. без врахування виплати в частині негайного виконання та без утримання необхідних обов?язкових платежів. Таким чином, оскільки на виконання рішення суду позивачу виплачено 50286,60 грн., розмір переплати складає 9130,60 грн., ці кошти є безпідставно набутими відповідачем та підлягають стягненню у судовому порядку. Додатково зауважив про недобросовісність відповідача при зверненні з виконавчим листом до держказначейства про стягнення повної суми заробітку за час вимушеного прогулу та не повідомлення про ту обставину, що частково їй вже суму оплачено, в розмірі одномісячного заробітку. 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 19.02.2020 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Закарпатській області безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 9130,60 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права та підлягає скасуванню, оскільки виплата вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 в грудні 2017 року в сумі 10055,50 грн. проведена позивачем добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку; недобросовісність з боку відповідача не встановлена, оскільки виплата проведена позивачем згідно ст.44 КзПП України. Також апелянт звернула увагу на те, що в добровільному порядку будь-якого наказу (розпорядження), виданого Управлінням про утримання суми 10055,50 грн., ОСОБА_1 не підписувала та не була ознайомлена, а також заяви про добровільне утримання із її заробітної плати суми в розмірі 10055,50 грн. не подавала. Крім того, суд першої інстанції помилково встановив факт виплати в травні 2018 року ОСОБА_1 суми 9097,62 грн., оскільки листом від 14.08.2019 підтверджується факт нарахування 550,69 грн. та виплати 437,80 грн. Таким чином, відсутні підстави вважати спірні кошти безпідставно набути. Просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що відповідач знала і усвідомлювала, що грошові кошти у сумі 9130,60 грн. нараховано та сплачено їй, але у процедурі безспірного списання коштів умисно приховала цей факт, що свідчить про її недобросовісність при набутті цих коштів. Також позивач вважає, що апелянт неправомірно ставить під сумнів утримання з неї вихідної допомоги, оскільки у її позові було заявлено вимогу про скасування наказу від 22.12.2017 № 315/к, яким ОСОБА_1 було звільнено та передбачено виплату вихідної допомоги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
У поясненнях на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на незаконність утримання з неї 10055,50 грн. вихідної допомоги, виплаченої при звільненні, та зазначає, що про таке утримання її не було повідомлено, а у травні 2018 року на банківську картку нею було отримано лише 437,80 грн. 
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач працювала на посаді головного спеціаліста відділу фінансово економічної діяльності Мукачівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду страхування України в Закарпатській області.
Наказом управління від 22.12.2017 №315-к ОСОБА_1 звільнено з роботи з 29.12.2017 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України; проведено виплату вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку - 10055,50 грн. (а.с.66, зворот).
Вказаний наказ оскаржено в судовому порядку.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.05.2018, залишеними без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 01.08.2018, скасовано наказ №315-к від 22.12.2017, відповідача поновлено на посаді головного спеціаліста відділу фінансово економічної діяльності Мукачівського відділення Управління ВДФ соціального страхування України в Закарпатській області. Стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 41156,10 грн. Допущено негайне виконання стягнення середньомісячного заробітку за один місяць вимушеного прогулу (а.с.4-12).
На виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 Управління ВДФ соціального страхування України в Закарпатській області видало наказ від 22.05.2018 № 178-к, яким скасовано наказ управління від 22.12.2017 за № 315-к про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу фінансово економічної діяльності Мукачівського відділення Управління ВДФ соціального страхування України в Закарпатській області з 29.12.2017; наказано відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку управління виплатити ОСОБА_1 суму заробітної плати за один місяць.
За травень 2018 ОСОБА_1 нараховано заробіток у розмірі 1508 грн. (у т.ч оклад за поточний місяць – 1254,14 грн., 251,43 грн. – за вислугу років) та 9097,62 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
Із зазначеної суми у травні 2018 року управлінням здійснено утримання суми вихідної допомоги у розмірі 10055,00 грн.
Різниця між зазначеними сумами становить «- 957,88 грн.».
Із нарахованого заробітку 1508 грн. відраховано 957,88 грн.
На картковий рахунок відповідача було перераховано різницю - 1508,57 грн.– 957,88 грн. = 550,69 грн., яка після сплати податків склала 437,80 грн.
У червні 2018 року ОСОБА_1 було нараховано середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу 9353,60 грн., що підтверджується витягом з відомостей про отриману заробітну плату (а.с.66), та фактично виплачено 9320 грн., що підтверджується платіжним дорученням №643 від 26.06.2018.
03.10.2018 видано виконавчий лист щодо примусового виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11.05.2018 
18.10.2018 Головне управління державної казначейської служби України у Закарпатській області здійснило безспірне списання на користь ОСОБА_1 коштів з рахунку, відкритого на ім?я установи Управління ВДФ соціального страхування України в Закарпатській області № НОМЕР_1 залишку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 31835,48 грн. згідно меморіального ордеру №88460378 від 17.10.2018, на підтвердження чого складено повідомлення про здійснене безспірне списання коштів з рахунків боржника від 18.10.2018 №07.2-08/103-3305 (а.с.13).
Листом Головного управління державної казначейської служби України у Закарпатській області від 23.10.2018 №13.2-12/409-3351 підтверджено, що вищевказаний виконавчий лист виконано, стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду страхування України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.01.2018 по 11.05.2018 в сумі 41156, 10 грн. (а.с.25).
21.08.2019 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області направило ОСОБА_1 передсудову вимогу про повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 9130,60 грн. (а.с.19-20).
ОСОБА_1 подала заперечення на вказану передсудову вимогу, вказавши, що зазначені кошти безпідставно набутими не вважає (а.с.22-24)..
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що кошти у розмірі 9130 грн. є безпідставно набутими, а тому підлягають стягненню з відповідача.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Наведена норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Згідно зі ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
У ст.1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Тлумачення даної статті свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге - у разі недобросовісності набувача такої виплати.
При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з матеріалів справи, спір виник у зв`язку з наявною, на думку позивача, переплатою коштів у розмірі 9130 грн.
Позивач зазначає, що така переплата виникла у зв`язку з тим, що фактично відповідачу виплачено 50286,70 грн.: 
-31835,48 грн. – шляхом безспірного списання коштів держказначейством;
-18451,22 грн. виплачено добровільно, а саме: у травні 2018 нараховано 9097,62 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, та у червні нараховано середьомісячний заробіток за час вимушеного прогулу 9353,60 грн.
Проте, як зазначено самим позивачем, за травень 2018 року ОСОБА_1 було лише нараховано (а не виплачено) 9097,62 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. В подальшому із цієї суми та заробітку ОСОБА_1 , нарахованого за травень 2018 року (1508 грн.), позивачем було здійснено утримання суми вихідної допомоги у розмірі 10055,00 грн., і на картковий рахунок відповідача було зараховано лише 437,80 грн., що підтверджується також і випискою по банківській картці ОСОБА_1 (а.с.41). Відповідач заперечує свою обізнаність про проведення таких операцій нарахування-утримання коштів. Доказів того, що роботодавець повідомив ОСОБА_1 про проведення нарахування середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 9097,62 грн. та подальшого утримання з неї суми вихідної допомоги у розмірі 10055,00 грн. – позивачем надано не було. А ОСОБА_1 фактично було отримано середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу лише один раз – у червні 2018 року в сумі 9353,60 грн.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що перерахування коштів безпосередньо позивачем шляхом оформлення ним платіжного доручення про списання з його рахунку коштів та їх перерахування на рахунок отримувача не є безспірним списанням коштів без згоди боржника (позивача), що в свою чергу виключає недобровільність проведення виплат з боку останнього на користь відповідача.
Таким чином, кошти були виплачені ОСОБА_1 позивачем добровільно.
Колегія суддів також виключає можливість наявності рахункової помилки, виходячи з наступного.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17 зроблено висновок, що лічильна (рахункова) помилка - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків.
Як роз`яснено у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору.
Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що ця помилка є безпосередньо рахунковою, а не помилкою, пов`язаною з неналежним виконанням обов`язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування заробітної плати.
Таким чином, позивачем не надано жодних відомостей, що підтверджують той факт, що при нарахуванні позивачем коштів була допущена рахункова помилка, як і не надано відомостей допущення відповідачем будь-яких порушень чи зловживань, які призвели до виникнення переплати.
Посилання позивача на недобросовісність відповідача, яка виразилась в неповідомленні Управління Державної казначейської служби про отриману суму коштів, суд до уваги не бере. Як зазначалось вище, доказів того, що відповідачу було відомо про нарахування-утримання коштів у травні 2018 року, позивачем не надано; у червні 2018 року ОСОБА_1 було виплачено середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9353,60 грн.; у безспірному порядку були списані кошти в сумі 31835,48 грн. - рішенням суду було стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 41156,10 грн. Таким чином, ОСОБА_1 фактично отримала кошти, присуджені їй судовим рішенням. 
Встановивши відсутність обов`язкових складових, за наявності яких, відповідно до вимог ст.1215 ЦК України, можливе повернення безпідставно виплачених коштів - виплата була проведена позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки з його боку, а недобросовісність з боку відповідача не доведена – колегія вважає, що підстав для задоволення позову – немає. 
Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати з підстав, передбачених п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню та у задоволенні позову слід відмовити, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь апелянта слід стягнути 2881,50 грн. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Керуючись ч. 4 ст. 258, 265, п.2 ч. 1, ч.1 ст. 369, ст. 374, п.п. 3, 4 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

       п о с т а н о в и в :        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 липня 2017 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області до ОСОБА_1 – відмовити.
Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області (м.Ужгород, вул.Перемоги, 92 Б, код ЄДРПОУ 41320961) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2881,50 грн. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 12 травня 2020 року.

Суддя-доповідач 

Судді