Постанова
Іменем України
 
18 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 335/11515/16-ц
провадження № 61-35042св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:  
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Державна міграційна служба Запорізької області,
третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Запорізької областіу складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Онищенка Е. А., від 20 березня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року  ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просиввселити його та малолітню ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовну заяву мотивовано тим, що він та відповідачі зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , однакза домовленістю з відповідачами він зі своєю дочкою та дружиною тимчасово проживали у найманому житлі. У серпні 2016 року, через брак коштів для найму жила, вирішили повернутися до спірної квартири, однак відповідачі без їх дозволу передали квартиру в найм, самовільно змінили замки, чим порушують їх право користування.
У лютому 2017 року  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулися до суду із позовом до  ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , Державної міграційної служби Запорізької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позовну заяву мотивовано тим, що  ОСОБА_1 з власної ініціативи виїхав із спірної квартири і на день подання позову проживає з дочкою та дружиною за адресою:  АДРЕСА_2 та не несе ніяких витрат по утриманню спірної квартири, що порушує права позивачів. При цьому, зареєстрував місце проживання своєї дочки  ОСОБА_2 за адресою спірної квартири.
Враховуючи вищевикладене просили суд на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР визнати  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  такими, що втратили право користування квартирою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжяу складі судді Воробйова А. В. від 04 серпня 2017 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 відмовлено. Позов  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4  задоволено. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що допитані судом свідки підтвердили, що відсутність ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні несе безперервний характер та останній втратив інтерес до спірної квартири, малолітня ОСОБА_2 жодного дня у спірній квартирі не проживала. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20 березня 2018 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжявід 04 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким позов  ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 задоволено. Вселено  ОСОБА_1 та малолітню ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_3 .У задоволенні позову ОСОБА_3 та  ОСОБА_4  відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачами не доведено, що ОСОБА_1  та його малолітня дочка ОСОБА_2 понад шість місяців не проживають у квартирі без поважних причин, в якій зареєстровані, а тому відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою відповідно до положень статей 71, 72 ЖК УРСР. Водночас позов ОСОБА_1  про вселення його та його малолітньої дочки до спірної квартири підлягає задоволенню, оскільки останні набули право користування житлом на законних підставах.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4  просять скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково вважає, що відсутність ОСОБА_1 та його малолітньої дочки                 ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин не підтверджені належними доказами, оскільки останній втратив інтерес до спірної квартири і сам факт не проживання з 2007 року не оспорює. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
10 вересня 2018 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
16 квітня 2020 року справа передана судді-доповідачу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 23 листопада 2009 року ОСОБА_3 на родину з трьох осіб (вона,  ОСОБА_1 (син) та ОСОБА_4 (дочка)) виконавчим комітетом Запорізької міської ради видано ордер № 662 на вселення до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,96 кв. м(а. с. 36).
Спірна квартира не приватизована.
Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 11 жовтня 2016 року № 04-19/5-7450 за вказаною вище адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та з 19 вересня 2016 року малолітньої ОСОБА_2 (а. с. 4).
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року  № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_3 та            ОСОБА_4 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року. 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За положенням частини першої статті 71, статті 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Вичерпного переліку поважності причин не поважності у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку із чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. 
Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. 
Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. 
Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження                             № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі                            № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18) та від 27 листопада                      2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18).
Згідно з положеннями статті 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Встановивши, що ОСОБА_1 певний час не проживав у спірній квартирі у зв`язку зі створенням нової сім`ї, однак свого інтересу до спірного житла не втрачав і намагався вселитись у квартиру, однак відповідачі чинили перешкоди шляхом зміни замків у квартирі, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність поважних причин відсутності ОСОБА_1 в спірній квартирі понад встановлені законом строки. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачі чинили перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спірним майном шляхом зміни замків, та не надали належних доказів про відсутність останнього та його малолітньої дочки у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, заявлених  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 .
Скасовуючи рішення місцевого суду та приймаючи нову постанову про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для вселення ОСОБА_1 та його малолітньої дочки до спірної квартири та відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 з його малолітньою дочкою такими, що втратили право на користування спірною квартиро, у зв`язку із тривалим їх непроживанням у ній.
При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 та його малолітня дочка ОСОБА_2 набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном, а визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ставить під загрозу їх соціальний статус та позбавляє права на його можливу приватизацію і набуття у власність частини спірної квартири.
Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»                        від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). 
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).
Із урахуванням установлених обставин, Верховний Суд виходить з того, що визнання ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням буде становити для них надмірний тягар. 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Враховуючи те, що висновки апеляційного суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, постанова суду апеляційної інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Запорізької області від 20 березня 2018 року- без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
    О. М. Осіян
                                                                                                        Н. Ю. Сакара