ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 квітня 2020 року           справа №360/5321/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів:
головуючого судді: Гаврищук Т.Г.
суддів:                       Блохіна А.А.
                                  Гайдара А.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного від 16 січня 2020 року (повний текст рішення складений 16 січня 2020 року) на додаткове рішення Луганського окружного адміністративного (суддя – Петросян К.Є.) від 30 січня 2020 року (повне рішення складено 30 січня 2020 року у м.Сєвєродонецьк) та на у справі №360/5321/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-776-25 від 07.11.2019 року.
Рішенням Луганського окружного адміністративного від 16 січня 2020 року позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-776-25 від 07.11.2019 року.
Додатковим рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з оплатою правової допомоги у сумі 4 000,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що ним правомірно прийнято спірну вимогу, оскільки за позивачем обліковувалась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску. Відповідач також зазначив, що підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового приживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції, яка позивачем не подавалась. Крім того, судом не було враховано порушення позивачем строку звернення до суду.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволені заяви про стягнення судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Відповідач вважає, що на підтвердження судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, повинні бути надані, крім договору про надання правової допомоги документи які свідчать про оплату гонорару та інші витрати, пов`язані із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Проте, адвокатом позивача на підтвердження понесених позивачем витрат було надано лише копію рахунку на оплату від 06.12.2019 року №06/12/19 та власноручно підписану квитанцію, яка не містить жодних доказів сплати витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн. (зокрема відмітки банку). Позивачем не надано доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.03.2013 року №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особі-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення» зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за №1686/24218.
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, дійшов висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець 25.04.2005р. за №23830000000000976 виконавчим комітетом Сєвєродонецької міської ради, місце проживання фізичної особи - підприємця: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку як платник єдиного внеску в Сєвєродонецькому управлінні Головного управління ДПС у Луганській області, що не заперечують сторони по справі (а.с.8,9,30,31).
Відповідачем відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» була винесена вимога від 07.11.2019р.              № Ф-776-25, за якою борг зі сплати єдиного внеску станом на 31.10.2019 р. у позивача становить 41571,07 грн..     
Вказана вимога отримана позивачем 04.12.2019р. (а.с.6,33).
З розрахунку боргу вбачається, що залишок непогашеної заборгованості станом на 31.10.2019р. складається:
-із зобов`язань по коду КБК 71040000 (фізичні особи, які обрали спрощену систему оподаткування) в розмірі 38588,79 грн., у тому числі: 2958,01 грн. - зобов`язання за II - IV квартали 2014 року, 5293,88 грн. - зобов`язання за 2015 рік, 3797,64 грн. - зобов`язання за 2016 рік, 8448,00 грн.- нарахування за 2017 рік, 7371,54 грн. - зобов`язання за 2018 рік, 8262,54 грн. - нарахування за І-ІІІ квартали 2019 року;
-із зобов`язань та по КБК 71010000 (нарахування роботодавцями на суми заробітної плати) в розмірі 2982,28 грн., у тому числі: 0,76 грн. - зобов`язання за травень 2014 року, 993,84 грн. - зобов`язання за червень 2014 року, 993,84 грн. - зобов`язання за липень 2014 року, 993,84 грн. - зобов`язання за серпень 2014 року (а.с.26-28).
14.08.2019р. позивач зверталась до відповідача з заявою щодо звільнення її від обов`язку своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (а.с.7).
З інтегрованої картки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування вбачається, що позивач має борг з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, який виник станом на 30.09.2017р. в сумі 11203,13 грн. (т.№1 а.с.170-180).
Наведені обставини сторонами не оспорюються. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно ст. 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року внесені зміни до Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», у відповідності до якого п.п. 8 п. 4 ст. 11 вказаного Закону виключено. Водночас, оскільки п.п. 8 п. 4 ст. 11 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" було внесено зміни до Розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не було внесено, спірні правовідносини врегульовують положення п. 9-4 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
При цьому, слід зазначити, що з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці» від 02.03.2015 року № 219-VIII п. 9-3 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено вважати п. 9-4.
Таким чином, згідно п. 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на період з 14.04.2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.
Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей.
З метою забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення,02 вересня 2014 року прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII (надалі Закон №1669) (в редакції, чинної у спірний період), згідно до ст.1 якого період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014року. На час вирішення справи Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не приймався, тобто, період проведення АТО триває.
На виконання Закону №1669 розпорядженнями Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 р. та від 02.12.2015р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, згідно з додатком до якого, до зазначених населених пунктів належить, зокрема, м. Сєвєродонецьк Луганської області.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що позивач звільняється від виконання зобов`язань платника єдиного внеску, встановлених статтею 6 Закону № 2464-VІ, у тому числі передбачених підпунктом першим частини другої цієї статті, а саме, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що п. 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не скасовує обов`язків платника єдиного внеску щодо сплати єдиного внеску, а надає можливість тимчасово – на період проведення антитерористичної операції, не виконувати їх у встановлені строки ( своєчасно) та в повному обсязі.
Як вбачається з матеріалів справи, спірна вимога сформована відповідачем у відповідності до вимог статті 25 Закону №2464-VІ, яка визначає заходи впливу та стягнення. За положеннями абзацу другого частини першої цієї статті її положення поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Саме за положеннями частини четвертої цієї статті орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача від виконання своїх обов`язків щодо сплати єдиного внеску у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, унеможливлює складання відповідачем та направлення позивачу спірної вимоги на момент її складання, а тому правомірно задоволено позов.
При розгляді даної справи судом враховано правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30.01.2018р. у справі № 812/505/17, від 13.06.2018 р. у справі № 812/1237/17, від 04.04.2019р. у справі № 805/4655/15-а, від 25.04.2019р. у справі № 805/4811/16-а .
Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 122 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
За приписами частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Предметом оскарження в цій справі є вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
За положеннями пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Дія Закону № 2464-VI поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша  статті 2 цього Закону).
За положеннями частини 2  статті 2 Закону № 2464-VI, виключно цим Законом визначаються зокрема, принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Завдання та функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, яким за положеннями статті 1 Закону №2464-VI є орган доходів і зборів та його територіальні органи (в частині адміністрування єдиного внеску), права та обов`язки органів доходів і зборів визначені статтями 12, 13, 14 Закону №2464-VI.
Відтак, облік платників єдиного внеску, їх права та обов`язки, порядок нарахування, обчислення і строки сплати єдиного внеску, його розмір, повноваження органів доходів і зборів, а також відповідальність за порушення законодавства про збір та облік єдиного внеску визначає виключно Закон № 2464-VI.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №802/983/18-а, від 17 липня 2019 року у справі № 0740/1050/18, від 12 лютого 2020 року у справі №480/1192/19, висновки якого суд повинен враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.
За приписами абз. 4 ,5 частини 4 статті 25  Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки (абз.10 ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI).
Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами, оскаржувану вимогу отримано позивачем 04.12.2019р.. До суду з даною позовною заявою позивач звернувся 16.12.2019 р., тобто з пропуском 10-денного строку звернення до суду, який встановлений Законом № 2464-VI. 
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, за приписами частини 3 якої  якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Аналіз положень статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що залишення позовної заяви без розгляду може мати місце тільки при встановленні факту пропуску строку звернення до суду та з`ясування причин пропуску цього строку. 
Як свідчать матеріали справи, позивач є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює господарську діяльність і перебуває на обліку, на території населеного пункту де проводилась антитерористична операція. Позивач не володіє досвідом правотлумачення та правозастосування у спірних правовідносинах, а тому звернулася до адвоката для надання правової допомоги.
Приймаючи до уваги вищезазначене та враховуючи, що пропущений позивачем строк звернення до суду є незначним – 1 день, колегія суддів вважає можливим, у даній конкретній справі, визнати поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду із зазначеним позовом.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Як вбачається з рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Іліан проти Туреччини”, правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини в по справі “Олександр Волков проти України” (заява № 21722/11).
Суд зазначає, що принцип “пропорційності” тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип “пропорційності”, натомість принцип “пропорційності” є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип “пропорційності” як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу “пропорційності” передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правомірно скасовано спірну правову вимогу.
Щодо стягнення на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, представник позивача через канцелярію суду заявою від 16.01.2020 р. повідомив суд, що ним будуть подані докази на всю суму витрат, пов`язаних з правничою допомогою, про що зазначено у вищевказаному рішенні суду.
Заява про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат з наданням відповідних доказів була подана до суду першої інстанції 21.01.2020р., що підтверджується відповідним штампом вхідної кореспонденції суду.     
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За приписами частини 4 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами ( ч.7 ст.134 КАС України).
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За приписами частини 7 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачем були дотримані наведені вище умови надання доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.
Згідно частини 9 цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Частинами 1 та 2 статті 44 КАС України встановлено, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
За приписами частини 3 цієї статті учасники справи мають право, зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Аналіз наведених вище норм дозволяє дійти висновку про те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами відповідачем надано не було.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Сутковим Андрієм Миколайовичем 06.12.2019 р. укладено договір про надання правової допомоги № 06/12/19 (далі - договір) (а.с.44,45).
Відповідно до пп. 4.1.,4.2.,4.3. договору вартість послуг адвоката становить 4000,00 грн. Клієнт в момент підписання договору, сплачує оплату за надані послуги в розмірі 100% від загальної вартості послуг. Адвокат залишає за собою право в односторонньому порядку надати весь обсяг або частину роботи безоплатно. Оплата підлягає перерахуванню клієнтом на розрахунковий чи картковий рахунок адвоката або внесенню готівкою в касу адвоката.
Відповідно до рахунку на оплату від 06.12.2019р.та квитанції від 06.12.2019р. оплата за послуги адвоката згідно договору становить 4000,00 грн (а.с.47,48).
Згідно з актом №1 до договору від 20.01.2020р. вбачається, що адвокатом, на виконання договору про надання правової допомоги № 06/12/19 від 06.12.2019р., було надано клієнту наступні послуги: надання консультацій з питань земельного, цивільного, господарського, адміністративного та податкового права та можливих засобів захисту; вивчення судової практики з питань застосування положень п. 94 Розділу VIII «Прикіцеві та перехідні положення" Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та роз`яснення її клієнту; складання адміністративного позову про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-776-25 від 07.11.2019р. - 17.12.2019р.. Вказаний акт підписано сторонами договору (а.с.46).
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції,  враховуючи обґрунтованість та пропорційність витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у відповідності  до вимог ч. 9 ст. 139 КАС України, правомірно стягнуто на користь позивача 4 000, 00 грн. понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу.
Кодекс адміністративного судочинства України пов`язує можливість відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, саме із наявністю у адвоката такого статусу, що підтверджується відповідним свідоцтвом, а не з тим чи виконує адвокат свої податкові зобов`язання щодо обліку результатів діяльності та чи подає він звітність податковому органу.
Колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні додаткового судового рішення, суд першої інстанції не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.
Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Керуючись статтями 121, 122, 123, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-776-25 від 07.11.2019 року.
Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного від 16 січня 2020 року та додаткове рішення від 30 січня 2020 року у справі №360/5321/19 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного від 16 січня 2020 року та додаткове рішення від 30 січня 2020 року у справі №360/5321/19 - залишити без змін.
Повне судове рішення складено та підписано 28 квітня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 28 квітня 2020 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий:                                                                                Т.Г. Гаврищук 

Судді:                                                                                          А.А. Блохін

                                                                                                    А.В. Гайдар